Джеймс Лио Хърлихи
Среднощен каубой

Превод от английски: Мариана Неделчева, 1981

chitanka.info

„За самотните няма блаженство. В Библията не е казано, че те са блажени.“

Мистър О’Даниъл

Част първа

1

Обут в новите си ботуши, Джо Бък беше висок метър и осемдесет и пет и животът му се струваше по-различен. На излизане от магазина в Хюстън усети някакъв прилив на сили в цялата долна половина на тялото си: до този момент не беше и подозирал, че притежава такава мъжка мощ и сега именно чрез нея възприемаше света. Бедрата и прасците му набъбнаха от нови мускули и Джо гледаше на тротоара по съвсем друг начин. Там, долу, беше светът, той самият беше ей тук, горе, над всичко останало, а пространството между него и долния свят беше под властта на едно красиво, непознато животно, на самия него, Джо Бък. Беше силен. Тържествуващ. Беше готов.

— Аз съм готов — каза си той и сам се зачуди какво е имал предвид.

Джо знаеше, че не е много по мисленето и че ако все пак му се наложи да мисли, трябва да има пред себе си огледало, затова се озърна наоколо да провери няма ли къде да види отражението си. Малко по-нагоре забеляза витрина на магазин. „Та-клик, та-клик, та-клик“ — казваха ботушите му на цимента или, с други думи, „мощ, мощ, мощ, мощ, мощ“; той вървеше към витрината, а срещу него идваше този нов и все пак познат човек, широкоплещест, наперен, хладнокръвен и красив. „Ех, да знаеш колко съм щастлив, че аз съм ти“ — каза той на образа си, само че не много високо; после: „Хей, а това пък, дето съм бил готов, какво значи? За какво съм готов?“

И тогава си спомни.

Когато влезе в своя „Х тел“, който не само че нямаше име, но си беше загубил и „о“-то, Джо изведнъж почувствува колко е глупаво един толкова богат, здрав и силен мъж като него да живее в такова никакво, безименно място. Изтича по стъпалата, като взимаше по две наведнъж, стигна до последната стая на втория етаж, пъхна глава в гардероба и измъкна от него голям пакет. Разви амбалажната хартия и постави на леглото черно-бял кожен куфар.

Скръсти ръце, отстъпи крачка назад и впери очи в куфара, като клатеше глава с благоговение. Не му омръзваше да му се възхищава. Черното беше толкова черно и бялото беше толкова бяло, а самият куфар толкова мек, като жив, че му се струваше като някаква скъпоценност. Погледна ръцете си дали не са изцапани, после избърса кожата, сякаш беше мръсна. Но тя, разбира се, не беше мръсна, той просто я изтриваше за всеки случай, да не би да се измърси за в бъдеще.

Джо се залови да измъква от скривалищата им и разни други съкровища, купени през последните месеци: шест нови-новенички каубойски ризи, нови панталони (черни габардинени и черни памучни), ново бельо, чорапи (половин дузина, все още в целофанената си опаковка), две копринени кърпички за врат, сребърен пръстен от Хуарес, осемтранзисторно портативно радио, което ловеше Мексико Сити без смущения, нова електрическа самобръсначка, четири пакета „Камел“ и няколко пакета дъвка „Джуси фрут“, тоалетни принадлежности, връзка стари писма и пр.

После се изкъпа и се върна в стаята си, за да се докара за път. Избръсна се с новата електрическа самобръсначка и я изчисти грижливо, преди да я сложи в куфара, наплиска с одеколон лицето, мишниците и слабините си, среса кестенявата си коса с толкова много брилянтин, че тя стана почти черна, освежи устата си с ново парче дъвка, след което го изплю, лъсна новите си ботуши с някаква специална смазка, облече си нова риза за седем долара (черна, украсена с бели кантове, плътно прилепнала към стройното му широкоплещесто тяло, сякаш беше собствената му кожа), завърза синя кърпичка около врата си, оправи маншетите на впитите в бедрата му габардинени панталони така, че те, наполовина пъхнати в лъскавите му черни ботуши, разкриваха с небрежна елегантност жълтите емблеми-слънца на глезените, и накрая сложи светлобежово кожено яке, меко и еластично като живо.

Чак тогава Джо се зае да прецени постигнатия резултат. В процеса на приготовлението той почти не се беше оглеждал целият. Насочвал бе вниманието си само към онова място от лицето си, което бръснеше в момента, или към онази част от главата си, през която минаваше гребенът, и тъй нататък. Защото не искаше да изхабява способността си да се възприеме като едно цяло. В известен смисъл той приличаше на майка, която приготвя детето си за среща с някаква важна персона, чието мнение щеше да предопредели съдбата на детето. Когато всичко беше готово и дойде време за преценка на цялостното впечатление, Джо Бък обърна гръб на огледалото и се отдалечи от него, разкърши рамене, за да оправи и последните гънки на дрехите си, на няколко пъти си пое дълбоко дъх, клекна веднъж-дваж и изпука с кокалчетата на пръстите си. После се попрегърби на една страна, защото му се струваше, че така изглежда по-привлекателен, а и това му беше обичайната стойка — прехвърли по-голямата част от тежестта си върху единия крак, — представи си някакъв образ, вероятно на някое хубаво, ококорено, боготворящо го момиче, усмихна му се философски-снизходително, запали цигара, тикна я в устата си и пъхна палци в ниско препасания си войнишки колан. И така, вече готов, за да се погледне отново, извъртя очи към огледалото, сякаш някакъв скрит зад стъклото натрапник изведнъж бе извикал името му: Джо Бък!

Този ден, деня на пътуването, Джо хареса особено много това, което видя: хареса симпатичния, тъмен, опасен дявол, когото изненада в мръсното огледало на хотелската стая. Зад отражението си виждаше великолепния куфар на леглото и усещаше в задния си джоб сгънатите банкноти, двеста двадесет и четири долара, толкова много досега не бе притежавал наведнъж. Но най-вече усещаше, че сам си е господар, че обут в собствените си ботуши владее всичко онова, което е вътре в кожата му, че сам ръководи мускулите и способностите си, че цялата тая хубост, сила, жизненост и младост са негови, че лично той държи ключа към блестящия, величествен връх на собственото си бъдеще, и това почти го зашеметяваше. По-рано, и то не много отдавна, от огледалата винаги го гледаше някакъв умислен, изплашен човек, който ни най-малко не беше доволен от себе си, но този човек вече го нямаше, завинаги беше изчезнал от пътя му и сега пред Джо стоеше тази нова личност. Ако трябваше да добави още някоя, макар и съвсем нищожна красива вещ, нейното великолепие сто на сто щеше да го смаже; той дори и така чувствуваше, че ако миг повече се наслаждава на невероятното щастие да бъде себе си в този момент и на това място, от което съвсем скоро щеше да се махне, току-виж, се разплакал и развалил всичко.

Затова си събра нещата и напусна този „Х тел“ завинаги.

Над вратата на снекбара „Съншайн“ висеше голяма жълта табела във формата на слънце. В нея имаше монтиран часовник (седем без двайсет), върху чийто циферблат пишеше: ВРЕМЕ ЗА ХРАНА.

На път за там Джо си представи следната сцена:

Той влиза в „Съншайн“. Работодателят му, червендалест човек в зацапан сив костюм, стои точно до вратата, държи джобен часовник в дясната си ръка и се заканва на Джо с показалеца на лявата. „Трябва да си тук в четири часа, от четири до полунощ, ясно ли е?“ — вика той. Клиентите спират да ядат и го поглеждат. Джо Бък хваща червендалестия човек за ухото, повежда го покрай изненаданите клиенти и го вкарва в кухнята. Готвачите, келнерките и миячките спират работата си и наблюдават как Джо блъсва червендалестия собственик към машината за миене на съдове. Без да бърза, Джо си запалва цигара и вдига крак, обут в лъснат до блясък ботуш, върху една количка за съдове. После изпуска дим и казва: „Отдавна се питам нещо, като я гледам тая машина. Много отдавна. Да, да. И знаеш ли какво се питам? Питам се дали задникът ти може да влезе в нея. Хайде, наведи се.“ — „Какво? Какво? Да се наведа ли? Ти да не си луд?“ — възмущава се червендалестият човек. Джо остава застрашително спокоен, поглежда го изпод тъмните си вежди и пита: „Луд ли ме нарече, а?“ — „Не, не, исках само…“ — „Наведи се“ — заповядва Джо. Човекът се навежда и Джо вижда, че от задния му джоб стърчи портфейл. Изважда парите и казва: „Взимам си надницата плюс една малка премия.“ Напъхва дебела пачка банкноти под колана си и излиза от заведението, всички го гледат с широко отворени, силно учудени очи. Но никой не посмява да го последва, нито пък по някакъв начин да му попречи да излезе. Всъщност, за по-сигурно, червендалестият човек остава така наведен още няколко дни, след като Джо си е отишъл.

Това си представи Джо. А ето какво се случи в действителност.

Потраквайки с токовете си, той прекоси улицата, бутна въртящата се врата и влезе в „Съншайн“, промуши новото си тяло покрай масите и се насочи към една врата, на която пишеше САМО ЗА ПЕРСОНАЛА. Тази врата слагаше край на вентилацията; зад нея беше горещо и задушно. Той мина през още една врата и влезе в кухнята. Негър на средна възраст нареждаше мръсни съдове върху един поднос. Джо го погледа как подрежда подноса и го поставя на конвейерната лента, която щеше да го отведе към машината за миене на съдове. После човекът се усмихна на Джо и кимна към планината от пълни със съдове телени кошници, стоварени на земята.

— Я виж к’во се е натрупало — каза той.

Джо застана до човека.

— Слушай, ъ-ъ, аз май ще потеглям на изток. — И си запали цигара.

Човекът погледна куфара на Джо.

— Не идваш ли на работа?

— Не. Дойдох да се сбогувам и да ти кажа, че потеглям на изток.

— На изток?

— Да. Да, по дяволите. Исках да се сбогувам и да хвърля последен поглед тук.

Една врата се отвори, на прага застана дебела жена с омацано лице и извика: „Чаши!“, колкото й глас държи. После затвори вратата и изчезна.

Негърът протегна ръка.

— Е, тогава довиждане.

Двамата си стиснаха ръцете и за момент на Джо му се дощя да не пуска ръката на другия. Необяснимо защо му се прииска да си завърже престилката и да започне да работи, но за това не можеше да става и дума.

— Е, няма какво повече да се мотая тука.

— Правилно — каза човекът и погледна надолу към ръката си, която Джо все още стискаше. — И с какво ще се занимаваш там, на изток?

— С жени — отвърна Джо. — С тамошните жени. Там, по Източното крайбрежие, има много жени и те ще ми плащат за тая работа.

— За какво ще ти плащат? — Човекът най-после освободи ръката си.

— Там повечето мъже са чисто и просто мухльовци, тъй че жените трябва да си купуват това, което им трябва. И те на драго сърце си плащат, защото само така могат да го получат.

Негърът поклати глава.

— Кой знае к’ва е бъркотия.

Взе друг поднос и се зае да подрежда на него чаши.

— Ами да, бъркотия е. И аз смятам да поспечеля туй-онуй от нея. Не съм ли прав?

— Не знам. Нищо не знам за там.

— Как така? Нали току-що ти разказах?

— Е, да, ама не знам.

— Както и да е, няма к’во повече да се мотая тука. Път ме чака. Нали така?

Изведнъж Джо Бък, целият докаран като каубой, разбра, че не е никакъв каубой. Той стоеше с отворена уста, големите му, леко изпъкнали зъби се белееха, сините му очи се взираха в лицето на по-възрастния мъж. „Татко — казваха очите му, — тръгнал съм да си търся късмета и дойдох да ти искам благословията.“ Но, разбира се, бедният негър не му беше баща. Нито пък Джо беше нечий син. Затова той просто си излезе от кухнята. Дължаха му надницата за един ден, но той нямаше желание да отиде да говори с червендалестия собственик на „Съншайн“. Освен това знаеше много добре, че никога няма да каже на собственика да пъхне задника си в машината за миене на съдове.

Прекоси снекбара и излезе на тротоара, където вече бе настъпила приятна, истински пролетна вечер. Запъти се към автогарата и потракването на токчетата му по паважа много скоро развесели душата му, той се почувства отлично и мислите му отлетяха на хиляди километри от него: на Парк Авеню в Ню Йорк. Богати дами гледаха от прозорците си, изгаряйки от желание да зърнат каубоя. Един прислужник го потупа по рамото, един асансьор го изкачи на горния етаж на някаква сграда, пред него се отвори златна врата и той влезе в голям апартамент, застлан от стена до стена с мека кафява кожа. Мадам беше по прозрачно бельо, покрито с тънък черен пеньоар. Като видя Джо Бък, тя изгуби дъх: шашна се. Тръпнеща от страст се хвърли на мекия под. Соковете на нейната женственост вече напираха, за да го посрещнат. Нямаше време за събличане. Той веднага я облада. Прислужникът му връчи чека, на който имаше само един артистичен подпис, а Джо трябваше да си попълни сумата.

На автогарата в Хюстън имаше грамофон-автомат. Като се качваше в автобуса, Джо чу чудесния, мощен глас на някаква жена от Западните щати, която пееше за това как „колелото на съдбата се върти, върти, върти“, и на него му се стори, че всъщност тая жена просто пращаше жребците на изток, за да печелят мангизи. Докато се придвижваше към мястото си в автобуса, Джо се усмихваше и изпъкналите му бели зъби блестяха, той знаеше и усещаше нещо за съдбата, което не можеше да изрази с думи: че по някакъв начин можеш да се намесиш вътре във времето и благодарение на това да завладееш света и всичко в него, тогава чуваш някакво щракване и от този момент нататък ти, да речем, слушаш по грамофона-автомат точно тази музика, от която се нуждаеш, и всичко, дори автобусите „Грейхаунд“, работи за твое удобство — пристигаш на автогарата и казваш: „В колко часа има автобус за Ню Йорк?“, а човекът отговаря: „Сега, веднага“, така че ти просто се качваш, и толкоз. Светът е музика, чийто ритъм определяш ти. Дори не трябва да щракаш с пръсти, самото ти същество тактува; щом се замислиш за жените от Източното крайбрежие, масивната мадама от грамофона-автомат изпява завършека на мисълта ти, копнеж, копнеж, копнеж, това изпитват жените там. (Спокойно, мадам, ето ме, качих се в автобуса, идвам!) Ти си имаш място, всъщност две, едно за задника и едно за краката, и нямаш нужда от предварително запазване, целият свят е запазен за теб. Щом метнеш куфара върху багажника над главата ти, шофьорът включва на скорост и тръгва по разписание. Може би не по разписанието от гледна точка на „Грейхаунд“, а от твоя. Защото ти си разписанието и автобусът се движи.

2

По времето, когато Джо Бък напускаше Западните щати с автобус, за да си търси късмета по Източното крайбрежие, той вече беше на двадесет и седем години. Само че житейският му опит беше като на осемнайсетгодишно момче, та и по-малък.

Бяха го отгледали няколко блондинки. Първите три, които се грижеха за него до седемгодишната му възраст, бяха млади и хубави.

В дома на трите блондинки идваха и си отиваха много хора и той никога не беше сигурен коя от тях каква му е. През различни периоди му се струваше, че едната или другата, или третата му е майка, наричаше ги мама тая, мама оная, но по-късно разбра, че двете бяха просто приятелки, заедно с които живееше истинската му майка. И трите блондинки обаче бяха много добри с него, оставяха го да прави каквото си пожелае, носеха му подаръци и все го галеха. А едната пееше много: „Питам се кога ли ще се върне моят любим“, „Песента на глухарчето“, „Наблегни на хубавото“, „Жената в червено“, „Той имаше сребърни криле“ и други. По-късно, когато си припомняше всичко това, Джо Бък си мислеше, че именно певицата на къщата е била истинската му майка.

По онова време някъде се водеше война и блондинките вземаха участие в нея. Те излизаха по всяко време, обути в памучни панталони, забрадени и разнасяха кофи с обяд. Понякога пътуваха с автобус от Хюстън до Детройт и Джо си спомняше, че е живял известно време в тия градове. Където и да се намираха, в къщата им идваха мъже в униформи, оставаха малко при тях и после си отиваха. За някои от тези мъже се казваше, че са съпрузи, но Джо не си спомняше да му бяха обяснявали, че сред тях е баща му. (Едва по-късно можа да предположи, че е роден незаконно.)

Един ден, който се случи ден с възможно най-спокойното и бяло небе, го предадоха на четвъртата блондинка в Албъкърки, щата Ню Мексико, и той повече не видя другите три. Когато си мислеше за тях, си представяше и онова изключително бяло небе, зад което му се струваше, че се криеха русокосите жени.

Оказа се, че четвъртата блондинка е неговата баба, глупаво, мършаво, дребно създание, на име Сали Бък. При цялата си мършавост обаче тя беше по-хубава от първите три, взети заедно. Имаше огромни сиви очи с гъсти, черни като катран ресници, но кокалестите й колене представляваха такава жалка гледка, че чак да ти се дореве. Ако е възможно на човек да му се доплаче, като гледа някоя част от тялото на свое любимо същество, то за Джо Бък тази част бяха нещастните, тъжни, кокалести колене на Сали Бък. Сали държеше козметичен салон, поради което отсъствуваше от къщи по десет-дванайсет часа на ден, така че горкото момче прекарваше часовете си след училище в компанията на разни чистачки. Тези жени никога не бяха руси и не носеха бледолилави, бледозелени или лимоненожълти рокли; те освен това въобще не го поглеждаха, а и да го бяха погледнали, той щеше да види едни съвсем обикновени очи, с едва забележими мигли.

В неделя положението не беше по-добро. Сали обикновено отиваше на среща. Тя имаше слабост към мъжете, особено към такива, които работеха на открито. Много от ухажорите й бяха фермери с каубойски шапки. Тия едри, широкоплещести каубои с груби лица си падаха много по хубавата дребничка Сали. Тя беше цялата в коприна, ухаеше на парфюми и ноктите й бяха лакирани, а те бяха целите в кожи и мускули и миришеха на тор, но и на нея, и на тях този контраст доставяше удоволствие. Понякога Сали мъкнеше и Джо на срещите си, той се възхищаваше от някои от приятелите й, харесваше ги, но само един се отнесе към него с неподправено внимание.

Този човек се казваше Удзи Найлс. Брадата му беше избръсната до синьо, очите му блестяха. Той научи Джо Бък да язди кон и да стреля с прашка, да дъвче тютюн и да пуши цигари, показа му как да пикае така, че струята да се извива по-високо от главата му. Удзи Найлс беше от ония щастливци, които изпитват удоволствие от всяко действие, дори от вървенето. Ами да, той вървеше така, сякаш смяташе, че всеки миг ще му донесе радост, приятно му беше дори просто да прекоси една стая или да отвори вратата на кошарата за добитъка. При това тоя Удзи Найлс знаеше много песни и ги пееше с хубав, мъжествен глас, като си акомпанираше на китара. Понякога, когато оставаха да преспят във фермата, Джо се събуждаше в три часа посред нощ от песните, които се разнасяха от спалнята на Удзи и Сали. Момчето винаги си представяше, че Удзи просто се е събудил през нощта, почувствувал се е прекалено силен, красив и нахакан, за да си губи времето с някакъв си сън, и се е видял принуден да изразходва излишъците си от енергия в няколко куплета от „Последното преброяване на говедата“. Рефренът с „хайде, малко…“ пееше така, че Сали се разкикотваше, а когато стигаше до оная част, където на небето броят и дамгосват отклонилите се животни, на Джо му ставаше някак особено, сладостно мъчно и той едва се сдържаше да не отиде при онези прекрасни хора в спалнята. И така, едно от първите неща, които научи Джо за това как трябва да лежиш до жена нощем, беше, че й пееш песни. Струваше му се чудесно, още повече, че цялата къща се възползуваше от тая работа.

Сали обаче неизбежно стигна до някаква кавга с този забележителен мъж — както се случваше рано или късно и с всички други — и на Джо му остана да си тъгува по него като по безвъзвратно изчезнал баща. Но с положителност именно по времето на Удзи Найлс Джо започна да се смята за нещо като каубой.

След тази любовна история заваля една поредица от недели, в които Сали влачеше момчето на църква. Тя харесваше тия сутрини най-много заради разходката, заради възможността да се облече добре денем. Тъй като прекарваше по-голямата част от деня в салона си, тя много рядко имаше случай да се поперчи например с красивите си шапки. А момчето й беше добре дошло; всички казваха, че приличат на майка и син, илюзия, която намаляваше възрастта й с цяло поколение.

За Джо обаче тия посещения на църква бяха нещо съвсем друго: след редовната служба на възрастните сервираха кафе и кифлички в приземието, а децата оставаха горе за неделното училище. По време на тия часове Исус Христос зае мястото на Удзи Найлс в чувствата на Джо. Една млада жена с топли, весели, добри очи го учеше, че Христос го обича. Пред класа винаги имаше картина на статив; тя изобразяваше Христос, който вървеше, хванал за ръка едно момченце. От момчето се виждаше само тилът му, но Джо чувствуваше, че това дете е самият той. Пееха песни, песни за това как Христос върви с него и му говори, и му казва, че е Негов. Един ден младата учителка им разказа какви страхотии се случили през някакъв Петък от живота на този добър, брадат мъж и им раздаде малки цветни картинки, които можеха да задържат за себе си. Исус гледаше право в него и очите му говореха: „Трябва да ти кажа, че през живота си съм видял ужасни нещастия и съм страдал жестоко, но за мен е истинска утеха да имам за приятел каубой като тебе.“ Нещо подобно. Нещо, което караше Джо да се чувствува силно свързан със страданието, изписано в тези очи, както и да желае по някакъв начин да го облекчи. Докато разглеждаше картинката, Джо изведнъж си помисли, че ако беше избръснато гладко, лицето на Исус може би щеше да прилича на синкавото лице на Удзи и той се запита дали няма и други прилики. В продължение на няколко нощи оставяше тютюн за дъвкане и пакет „Камел“ на скрина си пред картинката на Христос и всяка сутрин проверяваше дали не е идвал някой да подъвче тютюн или да попуши цигара. Никой не дойде. Затова скоро той спря да вярва, че има някакъв такъв човек, който върви с него и му говори, и му казва, че е Негов. Христос стана един от ония хора, които Джо никога вече нямаше да види; той беше зад небето, заедно с трите блондинки и Удзи.

Това настървено ходене на църква приключи веднъж завинаги, щом Сали Бък си намери нов любовник, някакъв телефонен техник. Един следобед той влезе в козметичния й салон, препасан ниско с широк кожен колан, целият натежал от инструменти, и се зае да поправи инсталацията. Щом го зърнаха, зениците на Сали се разшириха и доде стане време да се върне в камионетката си, техникът вече беше попаднал под обаянието на нейните красиви сиви очички.

Последва цяла година, през която Джо почти не виждаше баба си. А това ще рече, че не виждаше почти никого. През есента на неговата четиринадесета година го обзе апатия и някъде към Деня на благодарността[1] престана да ходи и на училище. Прекалено голямо усилие му костваше да отива там и да стои буден. Същата година от училище се отказаха още няколко момчета, които приличаха по характер на Джо и също като него не обичаха да говорят. Останаха ония, дето бяха годни за обществен живот, но този живот не блазнеше Джо, който винаги бе стоял извън него. Не че другите не го харесваха, те не го забелязваха. Той беше просто оня с големите предни зъби (понякога го наричаха Бък Коня), оня, който говореше рядко, никога не си знаеше урока и винаги някак успяваше да си намери място в дъното на стаята. От време на време представители на училищните власти посещаваха Сали в салона й, но в резултат нито тя, нито те предприемаха нещо и Джо си правеше каквото искаше. Ставаше по обяд, дълго си решеше косата, пушеше, мажеше си филии с фъстъчено масло и рибя консерва и гледаше хилядите километри филмова лента, дето се прожектираха по телевизора във всекидневната на Сали Бък. Той държеше апарата включен от обяд до късно след полунощ. Отделен от него, независимо за колко време, Джо се чувстваше объркан и дезориентиран. Нуждаеше се неотложно от образите на екрана му и особено много от звука му. Самият той издаваше прекалено малко звуци, а беше установил, че в тишината има нещо направо гибелно: тя съдържаше някакви враждебни сили, които само звуците можеха да унищожат.

Освен това по телевизията имаше много руси жени и всяка от тях някак си приличаше на онези неговите. Струваше му се, че ако гледа достатъчно дълго време, във всеки дилижанс, във всеки закрит фургон, във всяка кръчма и във всеки универсален магазин ще се намери по някоя блондинка: въртящата се врата се отваряше или пък завесата се вдигаше и на преден план се появяваше Клеър Тревър или Барбара Стануик, или Констанс Бенет и всяка от тях изглеждаше досущ като неговите собствени русокоси жени. А кой е оня висок мъж, възкачен на седлото си, обърнал лице към слънцето, с квадратна челюст, белег за доброта и справедливост, напращял от здравина, сила и смелост и чиято роля биха могли да изпълняват милион актьори, от Том Микс до Хенри Фонда? Ами как, това е самият Джо Бък. В известен смисъл.

По време на увлечението му по телевизията с него се случи нещо странно. Ден след ден, малко по малко, черта по черта, той ставаше висок, силен и красив като истински телевизионен каубой. Един ден, след като лятото бе дошло и си бе отишло, и пак бе дошло, Джо плуваше в реката и в даден момент откри, че притежава тяло на мъж. Измъкна се от водата, погледна се надолу и видя как този нов мъж, стъпил на силни мъжки нозе, си проличава дори и през калта. Ръцете и тялото му бяха целите в мускули, а гърдите и краката му бяха обрасли с истински мъжки черни косми. Тези открития го развълнуваха страхотно и той полетя с велосипеда си към къщи, за да проучи положението пред огледалото в спалнята на Сали. Установи, че и лицето му се е променило: чертите бяха станали по-определени, а устата някак си беше успяла да прибере големите зъби, чиято белота и блясък сега бяха в негов плюс.

Джо остана толкова доволен от това, което видя, че се облече и тръгна наперено из улиците, като се надяваше и другите да забележат какво е станало с него и да му се възхитят. (Никой не забеляза.) Отби се в салона на Сали.

— Господи, миличък — възкликна тя, — тия дрехи ти стоят ужасно, станали са ти много малки.

— Ами, не — възрази той, — не са по-малки от преди.

— Не, не, малки са ти — повтори тя и му даде пари за нови.

Същия следобед Джо се появи из улиците на Албъкърки по светлосини панталони, оранжево яке и червеникавокафяви обувки с налчета. Сали каза, че цветовете малко не си отиват, „но иначе си много хубавичък; имаш ли си момиче?“

Вкъщи застана пред огледалото, но колкото и да напрягаше очите си, дори до болка, не можа да изпита същото възхищение от себе си. Новият мъж си беше тук, все така красив, но някак радостта от неговото присъствие беше помрачена, въодушевлението беше отстъпило място на унинието. И изведнъж разбра защо. Защото този ден в него се беше вселило нещо ужасно: чувството за собствената му самота.

Тъй като никога не беше завързвал приятелства, Джо не знаеше как става това. Сам той действуваше така: избираше си някого, когото харесваше, и започваше да се навърта около него с надеждата, че ще се зароди приятелство. Този метод изпробва върху вдовицата на бакалина, двама бензинджии, касиерката в „Рио Фармаси“, един възрастен обущар-имигрант, един разпоредител в кино „Свят“. Но те очевидно не разбираха към какво се стреми той. Постепенно му стана ясно, че умението да се разговаря е твърде необходим момент в развитието на личността, но Джо много рядко имаше какво да каже, а в случай че успееше да изрови от съзнанието си някоя и друга дума, слушателят му обикновено оставаше безучастен, тъй че усилието му отиваше напразно. Той просто не умееше да говори. Най-успешните му разговори бяха със Сали, но и те се провеждаха между другото. Той, да речем, седеше на ръба на ваната и я наблюдаваше как се рисува пред огледалото на умивалника; вниманието й беше съсредоточено преди всичко върху много важната задача да изтрие някакви си двайсет години от лицето си, така че за внука й не оставаше почти нищо.

През есента на седемнайсетата си година, все така завладян от желанието да установи близки, нежни отношения с когото и да било на тоя свят, Джо случайно влезе една вечер в кино „Свят“, където започна своята кратка, приятна и същевременно ужасна връзка с едно момиче, на име Анастейжа Прат.

[1] Официален празник в САЩ в памет на първите колонизатори в щата Масачузетс (последният четвъртък на ноември). — Бел.прев. ↑

3

Името на Анастейжа Прат, макар че самото момиче беше едва петнайсетгодишно, се беше превърнало в легенда за младежите в Албъкърки. Подобни легенди рядко почиват само върху фактите: фантазията обикновено взима участие в тяхното създаване. Но поведението на Анастейжа Прат от дванайсетгодишната й възраст беше такова, че смайваше въображението: дори лъжите не можеха да го направят по-странно и невероятно.

Тя беше известна като Ани Редицата и прозвището й произлизаше от необходимостта да се поддържа ред, за да бъдат обслужени ефикасно големият брой момчета, на които в продължение на някакъв си половин час тя предоставяше тялото си.

Зад сребристия екран в кино „Свят“ имаше една голяма стая, в която държаха купища букви за рекламните надписи, униформите на разпоредителите, хавлиени кърпи, сапун и разни други неща. В единия ъгъл бяха струпани изрезки от мокет, захвърлени тук след неотдавнашния ремонт на киното. Ето в този ъгъл се беше създала самата легенда за Анастейжа Прат. Освен тук тя се трудеше и в различни всекидневни, спални, паркирани коли, гаражи, в училищни дворове нощем и дори, при хубаво време, под открито небе край запустели пътища. Но най-често и при това най-голям брой момчета се възползуваха от нея именно тук, върху тази купчина от мокетни изрезки в склада на кино „Свят“.

Нито красива, нито грозна, тя приличаше на най-обикновена ученичка, толкова обикновена, че като се вземе предвид действителното й поведение, тя явно се стараеше умишлено да създава такова впечатление. Носеше обичайните дрехи — поли, блузи, пуловери, къси чорапки и половинки обувки. Кестенявата си коса решеше назад и я хващаше с шнола. Почти не употребяваше грим, едва-едва си скубеше веждите и си мазваше съвсем малко червило. Денем всеки можеше да я види как отива на училище и после се връща, винаги сама, стиснала под мишница учебниците си, като при това наблюдаваше света с широко разтворени, леко безразлични и леко тревожни очи както всеки целомъдрен и самотен юноша. Ако не са ти известни заниманията й, втори път не би спрял погледа си на Анастейжа Прат. Ако обаче знаеш за тях, контрастът между това, което си представяш, и това, което виждаш, беше изумителен. Един младеж-шегобиец я наричаше девицата Джекил и мис Хайд[1].

Въпреки гръмката й слава поне трима души бяха в пълно неведение относно нейното поведение. Двамата от тях бяха естествено родителите на момичето; бащата беше строг, работлив и раздразнителен банков касиер, а майката, жена с тънки устни и разногледи очи, свиреше на пиано в „Църквата на Истината“. Третият неосведомен човек, до вечерта на един петък през месец септември, беше Джо Бък.

Двамата се срещнаха при чешмата в кино „Свят“. Джо й отвори крана и отстъпи. Тя пи вода, после го погледна с благодарност и му се усмихна. Той също й се усмихна. Тя каза:

— Искаш ли да седнеш до мен?

Седнаха отстрани на пътеката, в първата третина на салона. Анастейжа моментално лепна коляното си до това на Джо и започна да шава по най-предизвикателен начин. По едно време се оказа, че вече си държат ръцете. Джо тъкмо взе да се безпокои, че дланта му се поти, когато тя придърпа ръката му и я накара да милва бедрото й. После момичето много дръзко използува собствената си ръка, за да измери степента на неговата възбуда. Като установи, че е доста голяма, тя хвана лицето му и го помоли да я целуне. Джо нямаше нищо против; просто от вълнение не се беше сетил за това. Но нейната молба беше толкова пламенна, толкова отчаяна, че когато наистина я целуна, Анастейжа така впи устни в неговите, сякаш изсмукваше от него някаква живителна сила. Той имаше чувството, че оказва помощ на човек, ранен смъртоносно при нещастен случай, но все още не издъхнал.

Група момчета се приближиха към тях по пътеката и седнаха отзад.

Едното каза:

— Господи, ама това е Анастейжа Прат.

— Шегуваш се — обади се друго.

Трето попита:

— А момчето кое е?

— Той я целува.

— Хей, някой целува Анастейжа Прат.

— Кой е той? Кое момче целува Ани?

— Хей, Ани, кой е тоя до тебе?

Анастейжа се обърна и изхленчи:

— Млъкнете. Моля ви се, млъкнете. Защо не ми давате възможност?

— Възможност ли? Аз ще ти дам възможност.

— Ето, Ани, виж.

— Погледни и мен, Ани, а, какво ще кажеш? Искаш ли да почукам с него по облегалото на стола ти за късмет?

Джо не разбираше какво става. Той неведнъж беше виждал в същото това кино да се целуват двойки, но никой не ги тормозеше. Изплаши се и се обърка. Очевидно поради неопитността си вършеше нещо нередно, но нямаше никаква представа какво е то, а още по-малко знаеше как да се оправи в такава ситуация.

Един от групата се изправи, наведе се над редицата от столове и позна Джо Бък, когото помнеше от първоначалното училище.

— О-хо, това е Бък. Джо Бък — съобщи той, след като отново си седна на мястото.

Джо не разпозна гласовете отзад и се страхуваше да се обърне и да погледне.

— Хей, Джо — прошепна му едно от момчетата. — Щом вече си целунал Анастейжа, най-добре изгълтай една аптека, не се шегувам. Цял Албакърки й се е изредил.

Гласът не звучеше враждебно, а дори приятелски-настойчиво, затова Джо се обърна и видя едно мургаво италианче, което знаеше от училище. Наричаше се Боби Дезмънд.

Анастейжа Прат стана от мястото си и се втурна по пътеката. Момчетата хукнаха след нея. Преди да тръгне с другите, Боби Дезмънд спря за миг, потупа Джо по рамото и рече:

— Хайде.

Джо стана и го последва. В дъното на салона шест момчета, всичките гимназисти, препречваха изхода. Анастейжа ги молеше едва-едва да я пуснат да излезе. Едно високо, мършаво, пъпчиво и гръмогласно русо момче каза:

— Ани, знаеш ли, Гари Амбъргър е горе и умира да те види.

— Не е горе — рече Анастейжа, но очите й казваха: „Наистина ли е горе?“

— Добре, не е. Ще отида и ще му кажа, че не е там.

— Ама не, искам да кажа, че го няма горе — обърка се Анастейжа.

После всички, момчетата и Анастейжа Прат, се впуснаха по една странична пътека в кино „Свят“ към червения надпис „изход“ вляво от екрана. Джо беше на опашката, след Боби Дезмънд. Когато минаваше през завесата под червения надпис, чу гласа на някаква холивудска актриса, която казваше от екрана: „Повярвай ми, положението е неудържимо. Единственото ни спасение е да се преструваме, че нищо не е станало.“

Един по един изкачиха няколкото стъпала до склада. Някой запали лампата. Анастейжа попита:

— Къде е? Къде е Гари Амбъргър?

Високото русо момче, чието име беше Ейдриън Шмит, каза:

— Там отгоре, Ани, върху купа. — Той отиде към ъгъла и се провикна: — Здравей, Гари, Анастейжа дойде.

Тя каза:

— Лъжете. Това е номер. За да ме вкарате тук. Знам ви аз вас, момчетата. — А после — Гари? — Гари? — извика. — Ако си тук, кажи нещо.

Един електронно възпроизведен женски глас рече: „А сега, миличка, духни свещите и си пожелай нещо!“ — „Не! — обади се момичешко гласче. — Още не сме пели «Честит рожден ден»!“ После откъм екрана се чу шумна гълчава и няколко души запяха хорово „Честит рожден ден“.

Анастейжа каза:

— Искам да си изляза.

В резултат на което затвориха вратата. Защото всички в стаята, с изключение на Джо, знаеха, че тя въобще не иска да си излезе.

— Не вярвам, че е там, но все пак ще отида да погледна — обади се отново тя.

Ейдриън Шмит лежеше в ъгъла върху мокета, Анастейжа Прат също легна върху купа и докато си смъкваше гащите, помоли раздразнено „пръв да е някой по-внимателен, инак нищо няма да стане“. На Ейдриън каза, че ще е последен, задето я беше излъгал за Гари Амбъргър. Макар на нея самата да й беше много добре известно, че Гари Амбъргър вече въобще го няма. Още преди три години Гари Амбъргър се беше преселил някъде в щата Мичиган и това го знаеха всички.

Докато младежите се трудеха над нея, Анастейжа Прат лежеше съвършено неподвижно, извъртяла глава встрани, гризеше си ноктите от скука и не обръщаше много внимание на това, което ставаше. Приличаше на смъртно болен от рак, който знае, че радиотерапията не може да му помогне, но все пак се подлага на нея, за всеки случай.

На едного каза:

— Хайде, по-бързо, да не мислиш, че ще седя тук цяла нощ, какво си представляваш?

Само че думите й никога не звучаха убедително.

Когато на свой ред и Джо се изкачи върху мокета, Анастейжа се пооживи, може би защото й беше интересно да има нов партньор.

Когато тя отново извърна глава встрани, Джо прошепна:

— Какво има?

— Нищо, само се чудя какви думи могат да се получат от тия букви. — Тя гледаше към купчината букви за рекламните надписи: ако се подредяха по един определен начин, те щяха да опишат какво ще стане с нея.

Някой каза:

— Хващам се на бас, че тоя пак ще я целува.

— Оставете го на мира — обади се Боби Дезмънд.

— Кой ще ми даде цигара? — попита трети.

— Почакайте само да дойде моят ред, ще ме кара тя да оставам последен! — закани се Ейдриън Шмит.

— Млъквайте, че ще си кръстоса краката и ще си отиде — намеси се пак Боби Дезмънд.

А от екрана се разнесе гласът на някаква много възрастна дама: „Не, не! Не трябва да говорите за това! Иначе няма да стане!“

Джо прошепна на Анастейжа Прат:

— Така добре ли е?

— Кое да е добре?

— Ето така.

— Защо ме питаш?

Отново се чу гласът на Ейдриън Шмит:

— Ама какво прави тоя там? Трябваше да му определим с колко време разполага. Всички трябва да си знаем колко време имаме. Иначе някой може просто да ни мине. Чувате ли, момчета? Отсега нататък…

Анастейжа Прат обхвана главата на Джо с ръце и го придърпа към себе си. После прошепна в ухото му:

— Ти си единственият, ти си, ти си единственият, ти си единственият, откак си отиде Гари Амбъргър, ти си, честна дума, ама наистина, наистина си. Обикновено не чувствам нищо, искам да кажа, ама наистина, искам да кажа, че те бива най-много. Целуни ме. Моля ти се.

Тялото й под него се бе съживило и тя дишаше така, като че се изкачваше по най-стръмната планина в света. Това изкачване, изглежда, я караше още по-настойчиво да търси устата му, сякаш нейният собствен дихателен механизъм не беше в състояние да се справи с разредения въздух по тези височини.

Джо обаче не можеше да забрави какво му бе казал Боби Дезмънд.

— Ама ти трябва да ме целунеш! — молеше го тя. — Трябва!

Лицето на Анастейжа беше мокро, а и това, което ставаше с Джо в този миг, омаловажи всичко друго, тъй че за благодарност той впи устата си в нейната; този контакт я накара да се разтрепери и да се вкопчи в него продължително и яростно. Дори след като премина моментът, тя не искаше да го освободи. Ридаеше тихичко и с всички сили притискаше тила му.

— Това вече е прекалено — каза Ейдриън Шмит. — Прекалено. Броя до десет и после, не съм ли прав, а? Искам да кажа, броя до десет и после… Едно, две, три…

Гласът на друга възрастна холивудска дама обяви: „И така, деца, не забравяйте, че всички ние сме единственото семейство за бедната Сара и че наш християнски дълг е…“

Последва затръшване на врата, двайсет пъти по-силно, отколкото би било в действителния живот.

Анастейжа Прат си обу гащите и не позволи на Ейдриън Шмит да я докосне. Той тръгна към нея така, сякаш се готвеше да я набие, но другите момчета го задържаха. Тя излезе от склада и се спусна по стълбите към коридора, като държеше главата си прекалено изправена и залиташе, сякаш беше леко пияна.

Когато мина под надписа „Изход“, от екрана се понесе някаква наистина величествена музика, която озвучи нейното завръщане в мрака на кино „Свят“.

[1] По аналогия с двойствения персонаж от романа на английския писател Робърт Луис Стивънсън (1850–1894) „Странната история на доктор Джекил и мистър Хайд“. — Бел.прев. ↑

4

В юношеската си възраст човек често се разхожда покрай някои определени места. Той изгубва ума и дума по някого и тъй като се бои да му разкрие душата си, все гледа да мине покрай къщата на този някой под какви ли не измислени предлози, надявайки се на някакво чудо. Или поне да зърне любимото си същество.

Джо си втълпи, че трябва на всяка цена да се включи в групата на момчетата, с които си бе поделил Анастейжа Прат в склада на кино „Свят“. Но Ейдриън Шмит, високият, рус, пъпчив, нетърпелив кресльо на групата, изкара Джо виновен, задето в петък вечерта момичето го бе отхвърлило. Затова, когато Джо тръгна да се разхожда покрай склада, където им беше свърталището, Ейдриън го изгледа така сърдито през прозореца, че всеки на негово място би се обезкуражил. Освен това настрои и другите (с изключение на Боби Дезмънд) срещу Джо, тъй че веднъж, когато той минаваше оттам, те излязоха на тротоара и замляскаха шумно с уста, уж че целуват.

В същото време Анастейжа Прат, която си бе изгубила ума по Джо, започна да се разхожда покрай дома му. Всеки следобед след училище тя тръгваше бавно по неговата улица. Джо я наблюдаваше иззад жалузите във всекидневната на Сали, отбелязваше колко много прилича на дете с учебниците си под мишница и оставаше удивен от безразличието на устременото й напред лице, докато същевременно с крайчеца на окото си тя претърсваше всичко наоколо, като крадец, който предварително оглежда златарски магазин.

Един ден тръгна от къща на къща, звънеше по звънците и предлагаше билети за лотарията, която уреждаше „Църквата на Истината“.

— О! — извика тя, уж изненадана, когато Джо Бък й отвори вратата. — Нямах представа, че живееш тук! Исках само, исках само, нашата църква разиграва на лотария портативен грил и аз просто исках, нали разбираш, той е електрически и въобще, отдавна ли живееш тука? Тоест, искаш ли да си купиш един, един билет?

Докато тя говореше, Джо я зяпаше право в устата, после погледна покрай нея и мислено чу шумните въздушни целувки на Ейдриън. Поклати глава, не, не искаше да си купи лотариен билет.

Момичето го разбра на какво казва „не“ и без да се помръдне, с отправено към него лице и с насълзени, тревожни очи, попита:

— Сигурен ли си?

Той кимна. Анастейжа бързо се обърна, слезе по стъпалата и тръгна по пътечката към тротоара. Задникът й се поклащаше наляво-надясно, наляво-надясно, така че чак сърцето му се сви, после той забеляза колко окаян изглежда гърбът й, колко тъжни и самотни са сгъвките на краката й и се чу да казва „хъм“ доста силно. Когато тя отново се обърна към него, Джо смотолеви:

— Не знам дали имам дребни.

Повдигнатите й вежди го ръгнаха като ръжен.

И така, първата жена в живота на Джо беше тази петнайсетгодишна Ани Прат Редицата. Криеха се като крадци. Той се срамуваше от нея и от себе си. Крайно неприятно му беше да плаща цената, която тя изискваше от него, тези отчаяни целувки, и все пак, след като те й бяха толкова нужни, той й ги даваше развълнуван.

Тъй като бездействуваше, имаше твърде много време за размисъл. Когато оставаше сам, все си даваше разни обещания, които в нейно присъствие му беше невъзможно да спази. Мислеше си за издутината на корема й и за влажната, по-малка издутина под него и при тия мисли, подсилени от усещането за нейната ужасна самота, решенията му изглеждаха направо идиотски.

Но ето че един ден родителите на Анастейжа Прат получиха анонимно писмо, което ги уведомяваше не само за майсторството и щедростта, с които дъщеря им раздаваше плътта си в склада на кино „Свят“, но и за посещенията й при Джо. Една вечер мистър Прат тръгна към къщата му с намерението да претрепе до смърт „тоя хубостник“, но той беше дребен човечец и в края на краищата направи нещо друго: отиде в полицията. Джо така и не разбра какво е ставало в полицията, но на следващия следобед Сали му се обади по телефона от града и каза:

— Всичко е наред, съкровище, ще изпратят бедното момиче на хубаво място.

„Хубаво място“ беше евфемизмът на Сали за лудница.

Краят на кариерата на Анастейжа Прат предизвика бурни коментарии. Името на Джо Бък, тъй като беше свързано с цялата тая работа, си спечели известна лоша слава. Историите, които се разправяха, невинаги бяха верни. Според една версия той я бил принуждавал да спи с толкова много момчета подред и печелел от това; според друга тя била забременяла от него; разправяше се също така, че момичето било полудяло, тъй като във физическо отношение той бил устроен някак си по-особено.

След като полека-лека осъзна новото си положение в града, Джо се почувствува засрамен и объркан. Всичко в живота му, напущането на училище, безделието, зависимостта му от неговата баба — всичко това се натрупа едно върху друго и разви у него острото усещане за безполезност. Беше му неприятна самата мисъл, че би могъл да моли някого за работа и тъй като това не му се налагаше, продължаваше да бездействува. Салонът на Сали процъфтяваше и тя ни най-малко не беше загрижена за Джо. Очевидно на нея въобще не й се струваше странно, дето той на деветнайсет, а после и на двайсет години още стои без работа. Продължаваше да го облича и да го храни и все така почти не му обръщаше внимание. Той поддържаше двора в добър вид, от време на време миеше колата на Сали, а веднъж боядиса къщата и ремонтира покрива. Сегиз-тогиз се впускаше в някоя чисто сексуална връзка, като винаги за свой срам съзнаваше, че го използват и правят на глупак, но все пак се надяваше, че някое от тези приключения може да премине в истинско приятелство. Боби Дезмънд беше типичен случай. През един кратък период от време, може би около седмица, Боби, който отдавна се беше откъснал от групата от склада, търсеше компанията на Джо: водеше го на разходка с колата си и от време на време се отбиваше у тях с половин дузина бири. Накрая се оказа, че този младеж просто искаше от Джо същото, което беше получила Анастейжа Прат онази вечер в склада на кино „Свят“. Отзивчив както винаги, Джо му даде желаното. Три седмици след това, когато Боби Дезмънд се ожени, Джо остана разочарован, че не го поканиха на сватбата. Хората, и мъжете, и жените, които така жадуваха да се възползват от превъзходното му тяло, изглежда, никога не забелязваха, че то се обитава от Джо Бък.

Всъщност той действително създаваше впечатлението, че отсъствува дори и когато присъствието му беше очевидно. Самотното детство го беше научило, че всеки негов ден е пуст като пустиня, че в него няма на какво и погледа си да спреш, беше превърнало ума му в заклет скитник, който непрекъснато бродеше край разни места и хора в очакване да се зароди някое съдържателно утре. Дори когато се любеше с някоя жена с надеждата да й достави такова голямо удоволствие, че завинаги да спечели обичта й — защото именно към това се стремеше той при тези свои ранни любовни актове, — дори в такива моменти умът му препускаше някъде напред, може би към онзи бъдещ период в неговия живот, когато те двамата с нея щяха да живеят заедно.

Ето в това състояние на духа Джо навлезе в своята двайсетгодишнина. В живота му не се беше случило нищо особено забележително, което да го накара да се държи като мъж. А когато стана на двайсет и три години, правителството го призова в казармата. Той се страхуваше, че и там няма да блесне. И точно така стана. Но поне не си навлече неприятности и написа много писма до Сали Бък.

„Мила Сали,

Изглежда, няма да ме направят ефрейтор — дадоха ми да карам камиони — какво ново в добрия стар Албъкърки — как минават дните, бързо или бавно — е, хайде, че вече ми се доспа, пък ако има нещо, няма нищо.

Целувам те

Джо

P.S. Тук ми казват каубой.“

Това беше вярно: един ден някакъв сержант го нарече каубой и другите възприеха прякора. Той остана доволен и си измени походката; освен това си създаде навика да пъха палци в задните си джобове, сякаш панталоните му бяха провиснал патрондаш.

Войниците непрекъснато се оплакваха от нещо, Джо установи, че и той като всички други има от какво да се оплаква, та поне се научи да участвува в разговорите. Младежите се събираха около голямата маса, всяка втора дума им беше „мамка му“ и някои се наричаха помежду си „братче“. А един млад моряк, който твърдеше, че е от Синси-по дяволите-нати, имаше странния обичай, като говори, да вметва ругатни, където му падне. На Джо му харесаха тия маниери и затова сам ги възприе. Малко по малко той придобиваше собствена индивидуалност, свой стил.

Общо взето, прекарваше добре и за него месеците в казармата минаваха по-бързо, отколкото обикновено за другите.

През октомври на втората си година той писа:

„Мила Сали,

Остават ми още 59 дни и после ще продължа на свръхсрочна служба, ха-ха (много е смешно, нали?) — умря ли от смях? — вчера имахме преглед, на началството му е скучно и затова прави прегледи — засега това са новините бъди добро момиче и поддържай домашното огнище за любимия си приятел, освен това ти си единственото нещо, което ми липсва, по дяволите — между другото минах на прегледа, лесен беше, — и така довиждане — целувам те.

Джо“

Това беше последното му писмо до Сали и той така и не разбра дали тя го е получила. Защото междувременно в Албъкърки се беше случило нещо ужасно.

Баба му си била намерила нов ухажор, собственик на голяма ферма. Той бил по-млад от нея с няколко години и тази разлика във възрастта им, изглежда, налагала някоя и друга невинна лъжа. Например Сали му казала нещо, което от четиридесет и пет години вече не било съвсем вярно: че можела да язди кон. След това хората казваха, че този ухажор не е трябвало да бъде толкова глупав, та да позволи на Сали да язди каквото и да е, понеже още от пръв поглед било ясно, че горката дребничка женичка е крехка като стъкло. Но един неделен следобед тази шестдесет и шест годишна дама се възкачила на дорест кон и потеглила към пустинята заедно с любимия си.

Това бил краят на четвъртата блондинка в живота на Джо Бък. Конят я метнал на земята и възрастната дама просто се натрошила на парчета.

Тази новина стигна до него привечер, когато почистваше камиона си в гаража. Един от помощниците на капелана дойде и му връчи телеграма от някаква жена, която работеше в салона на Сали.

„МИЛИ ДЖО ЛЮБИМАТА ТИ БАБА ПАДНА ОТ КОН И УМРЯ ДА ТЕ БЛАГОСЛОВИ БОГ НАЙ-ИСКРЕНИ СЪБОЛЕЗНОВАНИЯ ПОГРЕБЕНИЕТО ПЕТЪК МАРЛИТА БРОИСЪН“

След като Джо прочете телеграмата няколко пъти, помощникът на капелана го попита какво му е. Джо като че ли не разбра въпроса. Отиде зад камиона и остана там. След няколко минути помощникът го намери легнал на едната си страна под камиона; Джо трепереше целият, беше напъхал телеграмата в устата си и притискаше ръце към тялото си.

Младият помощник на капелана не знаеше какво да направи.

— Как се чувстваш, войник? — попита той. Но отговор не последва. Малко по-късно добави: — Защо не излезеш оттам?

Но Джо не помръдна от мястото си. Очите му гледаха диво и помощникът се изплаши. Тръгна да търси помощ и се върна с двама войници, които измъкнаха Джо изпод камиона, и с един лекар, който му би инжекция. Изпратиха го в болница и в продължение на няколко дни го поддържаха с успокоителни, така че той естествено не успя да присъствува на погребението на Сали Бък.

След три седмици отново пое задълженията си. А когато му изтече времето, се опита да остане на свръхсрочна служба. Само че във войската, изглежда, нямаха нужда от войници, които приемат по този начин смъртта на някаква си баба. Платиха му и го отпратиха. Той се върна в Албъкърки, без да съзнава добре, че всъщност там не го чака никой. Взе си стая в хотел и тръгна да наобикаля приятелите на Сали. Сали не беше оставила завещание. Той научи, че тя имала сестра, за която никога не беше споменавала и която живеела в Кьор д’Ален, щата Айдахо. Тази възрастна жена също не знаеше нищо за Джо. Тя бе пристигнала, разпродала бе цялото имущество на починалата козметичка — включително и къщата, в която Джо бе живял от седемгодишната си възраст — и се бе върнала обратно в Айдахо с получената сума. Никой повече не чу нищо за нея.

И така, двайсет и пет годишният Джо, изпълнен със скръб и тревоги, разбра, че трябва да напрегне главата си и да се замисли. Само че главата му не беше свикнала много-много на това, а и въображението му беше строго ограничено. Тези способности не че му липсваха, но поради това, че не бяха упражнявани, не му вършеха работа в критични моменти.

Той прекара няколко дни в хотела, като повечето време си стоеше в горе стаята с пуснати транспаранти. Обърка се кога е нощ и кога е ден и невинаги се сещаше да яде. Спеше много и сънуваше кошмари. В будно състояние или насън той тъгуваше за Сали и понякога я викаше по име. Веднъж беше сигурен, че докато бе спал, тя бе влязла в стаята и бе седнала на края на леглото му. Когато се събуди, я видя — чупеше пръсти и изглеждаше по-истинска от когато и да било. Лицето й беше в профил. Наблюдаваше нощното небе през отворения прозорец. Той я попита:

— Сали, какво да правя?

Но тя не показа с нищо, че го е чула. После измърмори нещо не съвсем ясно. Каза или:

— Ще се върна в моя салон.

Или:

— Не мога да яздя кон.

Нито едното, нито другото му вършеше работа. Но Джо се радваше, че я е видял още веднъж.

Една нощ сънува сън, който после щеше да му се явява често: сън, в който безкрайна верига от хора вървеше по повърхността на земята. От своя наблюдателен пункт в някакъв студен, тъмен, спокоен ъгъл той ги виждаше как се появяват откъм източния хоризонт, бяха навързани един за друг през кръста с въже от златна светлина и крачеха под ритъма на гръмък марш; гледа ги, докато изчезнат зад западния хоризонт. Сред тях имаше какви ли не хора, шофьори на автобуси и монахини, музиканти и войници, продавачки от евтините универсални магазини; имаше още китайци и пилоти, бедняци и дебелаци, червенокоси жени; виждаха се миньори и банкови чиновници, милионери, детективи, богати индуси, бебета, баби, крадци; какъвто и човек да ти трябваше, щеше да го намериш завързан за това златно въже, проститутка, джудже, светец, луд, полицай, учител, репортер, хубаво момиче, счетоводител, гладник, вехтошар. Имаше всякакви хора, само не и такъв като него. Той неведнъж се опита да се присъедини към тях, тича току зад маршируващия поток от златни хора, като се надяваше да зърне пролука, в която да се вмъкне; щом обаче забележеше някоя, редиците бързо се сгъстяваха, веригата се спояваше и беше невъзможно да я разчупи, тъй че сънуващият Джо, ще не ще, трябваше да си стои все в своето студено, тъмно и спокойно ъгълче.

След този сън Джо не можеше да остане повече в хотелската стая. Облече се, излезе и тръгна да се разхожда из потопените в нощта улици на Албъкърки, като се чудеше как е възможно тия тъй близки места да му изглеждат толкова чужди. „Ти може и да ни знаеш — казваха му къщите, — но ние не те познаваме.“ Стигна до стария си квартал и застана пред къщата на Сали. Сградата беше празна и всички прозорци тъмни. Джо заобиколи, влезе в задния двор и почука по прозореца на спалнята на Сали, полунадявайки се на някакъв отговор.

Чакаше и чакаше.

„Работата е там — помисли си той накрая, — че трябва да се махна оттук, накъдето ми видят очите.“

Върна се в хотела и напъха няколкото си вещи в един сак; остана изумен от това, че всичките му години можеха да бъдат напъхани в нещо толкова малко.

5

В Хюстън Джо се надяваше да намери един човек на име Натале — бръснар, когото познаваше от войниклъка и който му беше симпатичен. Натале обаче имаше някакво дълго италианско презиме и Джо прекара повече от час на автогарата над телефонния указател на Хюстън, като се опитваше безрезултатно да го открие. Преди да се откаже окончателно, беше изхарчил за телефона монети на стойност един долар.

После излезе навън, за да огледа добре Хюстън. „Мамка му — помисли си той, — все същото. И на тоя град не са му притрябвали разни Джо Бъковци. Само че те вече си имат един, да ги вземе дяволът.“

Повървя, докато стигна до някакъв хотел. Случи се тъкмо този с липсващото О в табелката, евтино, мрачно място с лоша вентилация и вечно наводнени бани.

Беше студен януарски ден. Той приседна на леглото и се запита как да излезе от затруднението, без да е съвсем сигурен в какво точно се състоеше това затруднение. Виждаше се в бъдеще как все ще присяда на разни хотелски легла и ще се опитва да подреди мислите си. След петдесет години с положителност щеше да се намира в някое също такова място, с дълга до пода бяла брада, и щеше да се пита защо светът не само в Албъкърки, но и навсякъде е само за избрани и защо самият той винаги е оставал извън него.

Единственият му прозорец гледаше към вентилационна шахта, тъй че уличните шумове се чуваха сякаш от голямо разстояние. В продължение на няколко часа той стоя като омагьосан от тази тишина, както и от неизвестността, в която се намираше. По-после, като си мислеше за тия часове, те му напомняха за един период от неговото детство, когато телевизорът се беше развалил. Времето беше истинско бреме, под чиято тежест той не можеше да се движи. То го ограждаше като плътна маса, през която движението не само беше невъзможно, но и немислимо. И ето че през тези часове в хотелската стая в него нахлу някакъв хлад, който нямаше нищо общо с температурата и времето; тоя хлад носеше по-скоро нещо от смъртта.

От това омагьосано състояние го спаси сънят, дългият сън, а когато се събуди, вече беше нощ. Споменът за тези угнетяващи, жестоки часове го стискаше за тила като ръка на призрак. Той се облече, прекара гребен през косата си и бързо-бързо се измъкна от хотела, сякаш го бе подгонило някакво слизесто същество, цялото покрито с брадавици.

През няколко пресечки се виждаше силно осветена улица. Джо тръгна нетърпеливо натам, също както в съня си се бе стремил да излезе от тъмното и да се включи в златната верига, където беше животът. Колкото повече я наближаваше, толкова по-силен ставаше шумът на уличното движение. След няколко минути той се озова пред снекбар „Съншайн“, заведението с изрисуваното над вратата жълто слънце.

Щом влезе в „Съншайн“, Джо изведнъж почувствува ласката на неговата светлина, жизненост и цветове след цялото това мрачно мъртвило. Ресторантът беше почти пълен и на него му се стори, че познава лично почти всички хора вътре.

Имаше двойки; групи; мълчаливци и бърборковци; самотници, някои от тях жени, но главно мъже, които пушеха цигари и гледаха някъде над чашите си с изпито кафе. Имаше няколко туристи, няколко души, които се връщаха от работа или отиваха нощна смяна, и, неизбежно, неколцина безделници, каквито се срещат навсякъде по земята, както и известен брой мъже от онази специална порода, дето е така добре позната в САЩ.

На пръв поглед тези млади хора като че ли са заедно, тъй като често заемат една и съща маса или пък на улицата се събират около някой автомат за паркиране, но обикновено са толкова малко свързани един с друг, колкото и с прериите, градовете и реките на собствената си родина. В погледа и държането на тези мъже има някаква неспокойна тъга, която вероятно е неизлечима; те сякаш се измъчват от някаква безименна обща загуба, сякаш им е било отнето нещо ценно, и то така ненадейно и безвъзвратно, че дори са забравили какво е било то.

Джо постоя за миг до вратата, като че търсеше познато лице в тълпата. Ако намереше такова лице, щеше да отиде до него и да му каже:

— Мамка му, братче, къде по дяволите се беше дянал?

Но тъй като не намери такова, той се изкушаваше да си избере някой непознат и да му го каже това, само че за тая работа се искаше смелост. Отиде до бара и си поръча кафе и сандвич; докато чакаше, най-ненадейно откри едно лице, което му хареса. То го гледаше от облицованата с огледала колона по средата на бара. „Мамка му, братче — каза той, но не на глас, като се любуваше на симпатичния, черноок, рошав, белозъб образ, който побърза да отвърне с много топлина на неговата мила, зъбата усмивка. — Къде, по дяволите, се беше дянал?“ — „Кой, аз ли? — отвърна той. — Господи, нямам представа къде! Но нали се върнах!“ След което той и огледалото се разсмяха.

И тъй Джо взе да спохожда нощем това приветливо място.

Една нощ се заговори с момчето, което събираше мръсните съдове, красиво, почти женствено мексиканче.

— Ох, приятел — въздъхна Джо, който беше започнал да се тревожи за финансовото си положение. — Останал съм почти без стотинка! Тука сигурно ти плащат нещо, задето ги влачиш тия чинии, а?

— Колкото да не е без хич — сви рамене момчето. — Долар на час.

— Да, ама поне можеш да ядеш тука. Нали? — В главата на Джо се зараждаше една идея. — Не е ли така? Нали ти дават да ядеш?

На следващия ден го взеха на работа в „Съншайн“. Сложиха го в следобедната смяна, която свършваше в полунощ. На Джо толкова му харесваше в ресторанта, че не си тръгваше и след полунощ, наяждаше се хубаво и после почти до сутринта пушеше цигара след цигара над чашата кафе.

През втората му нощ в ресторанта мексиканчето спря до масата му, огледа го бързо с подвижните си черни очи и каза:

— Отначало съм помислил, че си педи.

— Така ли? А, не, не, не съм.

Когато момчето отново мина покрай масата му, Джо каза:

— Хей, какво значи това?

— Кое?

— Онова, дето си си помислил, че съм.

— Кое съм помислил, че си?

— Онова, дето го каза, ъ-ъ, преди — обясни Джо.

Момчето се намръщи.

— Исфинявай, нещо мой английски… — каза то и продължи по-нататък с подноса си.

При следващия си тур се спра и рече:

— Аз беше сигурен, че си пе-ди.

— А, да, това! — възкликна Джо. — Какво значи то?

— Педи? — попита мексиканчето недоверчиво, но после някак си се увери в невежеството на Джо. — Педито е фръц-фръц-фръц — каза то, като въртеше задник и търкаше един в друг палеца и показалеца си, което значеше пари. — ?Comprende?[1]

В главата на Джо се завъртяха някакви неясни представи, но от тях не можа да се избистри определена мисъл.

— Е-е — ядоса се момчето. — !Tu comprendes muy bien![2]

След което се връцна и тръгна към масата, на която бяха седнали негови приятели.

Още по-рано Джо беше обърнал внимание на тази група: петима младежи. Четиримата бяха от оня тип хора, които много се смеят, бърборят повече, отколкото трябва, и често жестикулират. Обличаха се подчертано по момчешки и погледите им хвъркаха из заведението като птици, които не могат да кацнат.

Петият обаче беше от съвсем различна порода. Той нито се смееше, нито говореше, нито жестикулираше; облечен беше небрежно — стари джинси, избеляла памучна риза и мръсни бели гуменки. Косата му с цвят на пясък беше сресана нехайно настрани, а погледът му почти през цялото време оставаше неподвижен и далечен. Донякъде му беше забавно да слуша брътвежа на другите, но той очевидно не го интересуваше истински и тъкмо тази отчужденост някак си го издигаше над останалите. На тях не им липсваше търпение, след като продължаваха да го забавляват, без да изискват нищо от него в замяна. Явно той си убиваше времето и нямаше нужда абсолютно от никого.

Мексиканчето спря до тази маса, каза нещо и после тръгна към кухнята. Четиримата се обърнаха, за да погледнат Джо, но не и петият. Вместо това той стана, отиде да си вземе кафе от бара и с чашата се упъти към масата на Джо.

— Мога ли да седна?

Джо се развълнува от удоволствие.

— Ама как, разбира се.

Стана и почна без нужда да размества столове, смутен от неочакваната си роля на домакин. Гостът му подаде ръка и каза:

— Пери.

— К-какво е това?

— Името ми, Пери, П-е-р-и.

— А-ха, да.

Той пое ръката на младежа и я стисна.

— Джо Бък — каза. — Искаш ли цигара?

И двамата запалиха, след което Джо установи, че Пери го наблюдава. Очите му бяха особени, насмешливи, но замъглени от сянката на смъртта: ако някой млад човек поради глупост сам причини преждевременната си кончина, той би наблюдавал собственото си погребение именно с такива очи.

Джо не знаеше как да се оправи с тези втренчени в него очи, затова се засмя изкуствено и сви рамене. Пери се усмихна едва-едва и престана да го гледа. Той просто се облегна на стола си, разкрачи се и се отпусна, напълно вглъбен в себе си. Погледът си спря върху онази част от улицата, която се виждаше през големия прозорец-витрина на „Съншайн“. Навън не ставаше кой знае какво; от време на време минаваше по някой пешеходец или такси.

Джо беше поразен от собствения си късмет. За първи път, откак беше напуснал казармата, той седеше на маса с друг човек. Изгаряше от желание това да продължи колкото може повече, но не знаеше какво се очаква от него. Измисли няколко начина, за да подхване разговор, но ако Пери беше седнал при него просто за да сподели мълчанието му, Джо не би искал да го наруши с приказките си.

Той много скоро се изпълни с дълбоко и непонятно възхищение към този непознат, на име Пери. Ако някой вълшебник, който притежаваше магическата способност да преобразява хората, се приближеше до него и му предложеше да смени самоличността си с тази на пясъчнорусия мъж в джинсите, Джо би се вкопчил в тая възможност без повече въпроси. Защо, и сам не би могъл да обясни.

Всъщност работата беше следната: хора като Пери се ползуват от специални привилегии. Щом се появят някъде, всеки се надпреварва да спечели благоразположението им, и толкоз. Обикновено са красиви, но не е задължително. Въпросът е там, че те са обречени и приемат обречеността си с някакво белязано от смъртта изящество, което не е присъщо на младите хора.

И тъй, обнадежден, но смутен, Джо седеше до този младеж. След няколко минути предишната компания на Пери, колоритната четворка, стана и тръгна към вратата. Един висок червенокос младеж, който, изглежда, им беше водачът, ги поведе покрай масата на Пери и Джо. Каза „лека нощ“ и продължи по-нататък. Вторият и третият се изкискаха, а четвъртият, нисичък младеж с двойна брадичка, рече: „Успех.“ Джо ги проследи с очи, докато се изнизваха от заведението. Но не и Пери. Той се обърна към Джо и му хвърли кратък, нищо неказващ поглед, след което продължи да зяпа през прозореца.

Тази нощ бе началото на тяхното тайнствено мълчаливо приятелство, което продължи няколко седмици. Всяка нощ, след като Джо приключеше с работата си и изядеше среднощната си вечеря, Пери изникваше в заведението кой знае откъде и се настаняваше безшумно на масата му.

В началото двамата разменяха по някоя и друга приказка във връзка с донасянето на кафето и подаването на захарницата, но много пъти въобще не продумваха. Гледаха заедно през прозореца или понякога наблюдаваха известно време някоя интересна маса. Случваше се погледите им да се кръстосат и задържат така секунда-две, но най-често двамата просто си седяха заедно в „Съншайн“ цяла нощ без никаква друга очевидна връзка помежду си. Споделяха си времето и мястото, но защо, никой не би могъл да каже.

Невъзможно беше да се отгатне кога ще си тръгне Пери и къде ще отиде. Понякога след десет минути, понякога след няколко часа той просто ставаше от масата, някой път кимваше, друг път не, минаваше през въртящата се врата, после покрай прозореца и изчезваше нанякъде.

Постепенно у Джо се зароди идеята, че Пери пази някаква необикновена тайна, която, ако той има късмет, някой ден ще му бъде съобщена. Тайната сигурно беше свързана с другата страна на живота на Пери, с ония места, откъдето идваше в полунощ и където отиваше призори. Тогава на Джо по някакъв начин ще му бъде позволено да вземе участие в тази неизвестна дейност; той ще излезе заедно с Пери и ще се озове в онзи тайнствен свят, който се намира отвъд въртящата се врата на ресторанта, и от този момент нататък Джо ще напусне своето ъгълче в мрака. Празнотата на собственото му съществование, продължителното самотно спане в неговия „Х тел“, безсмислените часове на тракане на съдове в кухнята — всичко това някак си ще се промени. Пери най-после ще благоволи да го дари с особения си поглед, ще му направи някакъв съвсем обикновен знак, който ще възвести началото на новото време, което предвиждаше Джо, и чакането, среднощното пиене на кафе на тази безмълвна маса в инак шумния „Съншайн“ щяха да навлязат в нова фаза или щяха да бъдат преустановени веднъж завинаги.

Мислите на Джо по този въпрос не бяха съвсем ясно оформени; за него те дори не бяха мисли. А Пери възприемаше така, както човек възприема съдбата си, когато тя го посети: с кръвта си. Пери беше посетителят, а Джо, без точно да може да си обясни защо, се чувстваше домакина, който чака посетителят да обяви, когато на него самия му е удобно, целта на своето посещение.

Една нощ Пери се обърна ненадейно към Джо и попита:

— Какво става?

Макар че всъщност сякаш не задаваше въпрос. Затова пък загледа втренчено Джо.

Джо поклати глава.

— Не знам, братче, отде да знам? — отвърна той. Но всъщност казваше: „Просто чакам, това е, което знам.“

Друга една нощ Пери по същия начин съвсем неочаквано попита:

— Ама ти какво, сцени ли ми правиш?

Това повече приличаше на въпрос, но Джо недоумяваше какво да отговори.

— Сцени ли? — повтори той. — Ами да, разбира се, точно така.

Въобще нямаше представа за какво говори.

В малкото случаи, когато Пери продумваше, гласът му беше тих, съвсем малко по-силен от шепот и дълбок като гроб.

Веднъж призори каза:

— Джо, ти май се шегуваш?

След което напусна масата и си излезе от заведението; очевидно не очакваше никакъв отговор.

И ето че една нощ той погледна Джо по най-първия начин, взря се в него продължително, както през онази първа нощ.

Джо се развълнува. Време беше. За нещо. Той умираше от желание да разбере какво се очаква от него. Дърпаше от цигарата си, чакаше, надяваше се отнякъде да му дойде вдъхновение. Смееше се, хъхреше, клатеше разбиращо глава, потропваше по масата с пръсти. И изведнъж, почти без да съзнава какво прави, спря с тия престорени номера, остана неподвижен и просто погледна мъжа насреща си. Очите му съвсем ясно казваха: „Помогни ми“, но той нямаше и представа, че е било предадено някакво съобщение.

Пери кимна леко. Очите му гледаха съчувствено. После се развеселиха повече от всякога. И изведнъж в тях остана отразена само тайната, която ни повече, ни по-малко беше неговата собствена орис. Той отново извърна поглед към улицата.

Точно в този момент, сякаш съгласно някакъв необикновен план, вратата на заведението се завъртя. Към тяхната маса се запъти дребен човек в кафяво вълнено спортно сако и зелена вратовръзка.

[1] Разбираш ли? (исп.) — Бел.прев. ↑

[2] Много добре разбираш! (исп.) — Бел.прев. ↑

6

Човекът беше млад, около тридесетгодишен, но почти плешив; имаше високо, оголено чело и трескави очи-мъниста, които дебелите стъкла на очилата му уголемяваха многократно. Приличаше на побъркан млад учен от някой ням филм.

Спря до масата, на която седяха двамата младежи.

— Пери — продума той.

Пери не прояви никакъв признак, че е чул името си.

— Пери, моля ти се, знаеш ли колко пъти вече закъсняваш толкова много?

Гласът му обвиваше ухото с нещо меко и сладко като карамел.

Едно дълго парче пепел от цигарата на Пери падна върху панталоните му. Той го бръсна с ръка и продължи да пуши.

— Казах, моля ти се, Пери. — Никакъв отговор. — Аз само искам да те попитам дали знаеш колко е часът, нищо друго.

Той промени тактиката си: взе си стол от съседната маса и го постави точно срещу Пери, после седна решително на него, сякаш искаше да каже, че може да чака по-дълго от всеки друг на света, скръсти ръце в скута си и се загледа пред себе си.

След доста време Пери попита Джо:

— Искаш ли кафе?

Преди Джо да успее да отговори, Пери се обърна към третия човек, без всъщност да го погледне, и каза:

— Марвин.

Мъжът нямаше намерение да отмества погледа си.

— Да, Пери.

— Марвин, две кафета.

Филмовият учен се приведе напред, наклонената му глава изразяваше молба. Всичките му жестове говореха за нещо не напълно осъзнато.

— О, Пери — възкликна той.

— Едното със сметана, другото без, Марвин.

Марвин стисна устни и вдигна тънките си черни вежди, за да покаже, че върши нещо против волята си. Въздъхна и тръгна към бара.

Джо се усмихна и каза:

— Хей, Пери, това приятелче сигурно ти е брат, а, прав ли съм?

— Не.

Марвин се върна с кафето и сложи и двете чаши пред Пери. Някакво обстоятелство, изглежда, му пречеше да забележи присъствието на Джо на масата.

— Марвин, обслужи приятеля ми — каза Пери.

Марвин побутна едната от чашите към Джо.

— Благодаря — обади се Джо. — Много ви благодаря.

Усмихна се на високото чело, като мислено го украси с шапка, и изпита неизпълнимото желание да нарисува нещо върху него.

Човекът се върна на мястото си и без да казва нищо, отново се втренчи безучастно пред себе си.

— Марвин, моят приятел ти благодари.

— Няма защо, Пери. Няма защо, сър.

Гласът на Пери не се промени; звукът от него действуваше като топла упоителна баня:

— Марвин, името му е Джо.

— Няма защо, Джо.

След минута-две Пери каза:

— Марвин.

— Да, Пери.

Пери протегна ръка, все още без да гледа човека. Той явно смяташе, че очите са му дадени само да благославят и не желаеше да ги хаби за разни недостойни гледки.

— Марвин, искам да видя портфейла ти.

— Разбира се, Пери.

Пери продължаваше да стои с протегната ръка.

— Веднага, Марвин. Щом не уточнявам кога, значи, искам да кажа веднага…

Марвин постави портфейла си в ръката на Пери.

— Е, ама това вече… — измърмори той.

Пери преброи парите, всичко на всичко четири еднодоларови банкноти.

— Колко имаш в джоба си, Марвин?

— В кой джоб? — попита Марвин, като измъкна бързо ръка от страничния джоб на вълненото си сако.

— В този джоб — отвърна Пери, без да посочва и без дори да поглежда към Марвин.

Марвин му подаде малка пачка банкноти, които Пери пое, без да брои.

— Колко са? — попита той.

— Ох! — въздъхна Марвин. — Седемдесет.

— Тогава ти вземи моите — каза Пери, като му върна портфейла. — А аз ще взема твоите.

И пъхна седемдесетте долара в джоба си.

— Сега ми дай ключовете от колата, Марвин.

— Не! Отказвам най-категорично. Моля ти се, Пери.

— Извинявай, Марвин. Не те чух. Какво каза? Току-що каза нещо. Повтори го.

— Но как ще си стигна до вкъщи?

— Защо, не те държат краката ли, Марвин?

— О, Пери, защо си такъв? За да направиш впечатление на приятеля си ли? Сигурен съм, че твоят приятел направо е поразен.

— Смятах — подхвана Пери — утре следобед да дойда у вас. Само че ти се държиш толкова лошо, Марвин, та сигурно ще трябва да си променя плановете.

— Кога? — попита Марвин. — Късно следобед или рано следобед, по кое време утре?

— Ключовете от колата, Марвин!

— Ще ти ги дам, ще ти ги дам. Само кажи по кое време.

— Ама ти какво, Марвин, пазарлък ли ми предлагаш?

— О-ох!

— Не хленчи. Ти хленчиш, Марвин!

Марвин се усмихна и се опита да се засмее, но успя само да помръдне вежди и да пусне две-три леки въздишки.

До тоя момент Джо вече си беше намислил картинката, която никога нямаше да нарисува върху голямото оплешивяло чело на Марвин: малко момиченце с дълги, почернени с туш мигли.

Марвин извади от джоба си ключовете от колата и ги остави върху масата пред Пери.

— Ето ти ги. Пет часа?

— Благодаря ти, Марвин, заради колата и заради всичките ти други добрини. Може би невинаги съумявам да ти покажа признателността си, но ти я имаш от цялото ми сърце. — Пери стана от масата. — Хайде, Джо.

Джо се надигна бавно, смутен от това, на което беше станал свидетел. Той имаше чувството, че ако Марвин покажеше очите си, тогава всичко щеше да бъде наред. Но очилата просто се бяха сраснали с лицето му, бяха като плът, рогово вещество и мускули, и нямаше начин да бъдат махнати.

Марвин се изправи и сграбчи лакътя на Пери. Пери замръзна на място с гръб към Марвин, като държеше осквернената си ръка настрани от тялото си.

— Махни си ръката, Марвин. И седни.

Заповедта беше изпълнена веднага.

— И така, по кое време? — попита Марвин. — Около пет? Или по-късно? Кога?

Едва сега Пери се обърна за първи път към дребния човечец с многократно уголемените очи и го удостои с продължителен неопределен поглед: сякаш хем презрителен, хем нежен.

— По някое време следобед — обясни той. — А сега искам да седиш спокойно на мястото си, докато изляза. Разбра ли какво искам?

— Ох! — въздъхна Марвин. — Добре, Пери.

Пери не отмести погледа си, додето Марвин не повтори каквото беше казал, но тоя път без интонацията на съпротива.

— Добре, Пери. — И за всеки случай добави: — Благодаря ти.

Пери излезе през въртящата се врата, следван от Джо. Когато минаваха покрай прозореца, Джо метна едно око към дребничкия филмов учен. Седнал в мълчаливо покорство, той представляваше зловеща гледка — светлината от лампите в заведението се отразяваше от дебелите стъкла на очилата му, така че те приличаха на два мощни прожектора, които проследяваха оттеглянето на Пери.

7

Двамата се намираха на някакъв паркинг, Пери се бе опрял на калника на белия „Ем-Джи“, а Джо стоеше пред него, пъхнал палци в задните джобове на панталоните си, усмихваше се неопределено и се чудеше какво ли ще става. Нощта беше студена и ясна, звездите, подобно на възможностите, изглеждаха по-светли и по-многобройни от обикновено. Джо се засмя. Пери се усмихна, погледна го и поклати снизходително глава, сякаш пред него стоеше малко дете.

— Джо — каза той. Пери произнасяше често и нежно името на събеседника си, понеже знаеше, че то обикновено е най-святата дума за своя собственик; така той се обръщаше не само към ухото, но и към сърцето. — Защо се смееш, Джо?

Джо поклати глава, все още усмихнат.

— И аз не знам.

Посмя се още малко, за да покаже, че уж разбира всичко, но все пак с пълното съзнание, че се намира в глупаво положение.

— Трябва да те направим по-сдържан, Джо, по-регулиран. Искаш ли?

— Ами да, разбира се, тъкмо това ми трябва.

— Не знаеш за какво говоря, нали, Джо?

— Ами по-регулиран, значи… Не, май че не: май не знам съвсем какво значи.

Опита се отново да се засмее, но не успя.

— Да, да, не знаеш, Джо. Много неща не знаеш. Но така е добре. Инак няма какво да учиш. А ти искаш да научиш нещо, нали?

— О, да, разбира се, Пери.

— Е, тогава не е ли добре, че много работи не знаеш?

Джо сбърчи чело, не се решаваше да се засмее пак.

— Вярваш ли ми, Джо?

Джо кимна енергично. С това кимане искаше да изрази цялото си уважение, признателността си към Пери, и беше съвсем искрен. После, без сам да съзнава добре какво говори, избърбори:

— Ами да, разбира се, вярвам ти, как не. Само че аз съм тука доста отскоро и ъ-ъ… — Той се опитваше да направи впечатление на този свой нов и толкова ценен приятел, но нещо не излизаше както трябва. — Съвсем скоро пристигнах в тоя град, още съм чужденец, дойдох от…

Не, не беше това, ама никак не беше.

— Няма защо да ми казваш откъде си дошъл, Джо. Нали сега си тук!

— Къде съм? Тук? А, да, разбира се.

Този разговор не беше от ония, на които беше свикнал в казармата. Там съвсем спокойно можеше да се засмееш или да направиш някаква физиономия, щом изгубиш нишката, и по тоя начин да се измъкнеш. С Пери обаче беше друго: той винаги следеше разговора най-внимателно.

— Аз ще ти помогна, но искам да се отпуснеш и да ми се довериш. Сега слушай, имаш ли някъде наблизо стая?

— Стая ли? Да, имам стая в един хотел.

— Тогава да отидем там. Къде се намира този хотел?

— Липсва му едно О.

— Къде е? Можем ли да стигнем дотам пеш или трябва с кола?

— Можем и така, и така, просто…

— Колко е далеч, Джо?

— Трябва да има няколко пресечки…

— Качвай се.

Паркираха колата срещу хотела, минаха покрай администраторското бюро и се качиха по стълбите до стаята на Джо.

Пери приседна на кревата.

— Не виждам радио, Джо.

— Радио ли? А, не. Нямам радио. Още нямам. Ама ще си купя.

— Разполагай се, Джо. Стаята си е твоя. И си дошъл тук със свой приятел, така че се отпусни.

Джо седна на един дървен стол с права облегалка.

— По-друго ще е да имам радио.

— Да. Жалко, че нямаш.

— Искам да си имам транзистор, нали ги знаеш? — каза Джо.

— Да, знам ги.

— М-м, даже спестявам да си купя.

— Откога спестяваш?

— От утре. — И след малка пауза продължи: — Искам такъв, дето да е много мощен, а не от ония малките. — Той огледа бързо мръсните стени. — Нали разбираш?

— Напълно — отвърна Пери. — Искаш мощно радио, а не от малките.

Пери пъхна в устата си тънка, навита на ръка цигара и я запали. Дръпна малко от нея, издавайки съскащ звук, после задържа дъха си и подаде цигарата на Джо. Джо се опита да го имитира, но се издаде, че няма опит, като изпусна дима веднага.

— Джо, ти не знаеш какво правиш. Трябва да се научиш от мен и после вече сам ще знаеш. Виж сега — той изпречи цигарата помежду им, — това не е тютюн, Джо, тази цигара е специална, направена е от изсушените листа и цветчетата на един вид коноп, чието ботаническо название е Cannabis sativa. Той може да се сравни с мощния голям транзисторен апарат, за който почваш да спестяваш от утре. Всъщност не, не е съвсем вярно. Ние с теб сме радиоапаратите, а Cannabis sativa е, ъ-ъ, енергията, мощта…

Той млъкна и пак напълни дробовете си, като използваше езика на знаците, за да покаже на Джо техниката. Изпушиха заедно цигарата, после поседяха няколко минути, без да говорят, и изпушиха още една. Джо стана да отвори прозореца. Пери му каза да не го отваря. Тогава Джо установи, че възприема движенията си по нов начин и това го накара да се усмихне.

— Тая шашма действа — каза той. — Наистина действа.

Пери взе фасовете на двете цигари, които бяха изпушили, накъса ги и хвърли парчетата в умивалника, след което пусна водата.

— За разлика от тютюна Cannabis sativa трябва да бъде унищожен напълно, Джо. Ето така.

— Хей! — извика изведнъж Джо. — Ама това беше марихуана! В тая цигара имаше марихуана!

— Точно така, Джо.

— Бре! — зарадва се Джо. — Ясно ми е тогава защо съм такъв замаян. Голям си гявол, Пери.

Тръгна из стаята, за да провери как се движи, как вижда, просто как съществува, и откри, че реакциите му са променени, подсилени. Такова забавно нещо не му се беше случвало досега.

Пери легна на кревата. Намества се доста дълго време и след като се разположи удобно, с кръстосани крака и ръце под главата, каза:

— Удобно ли ти е там, Джо?

— Много съм добре — отвърна Джо.

Но изведнъж почувствува, че никак даже не е добре. Нещо не беше наред, сам не знаеше какво, но сякаш някаква неясна заплаха пропълзяваше в стаята изпод вратата и през процепите на прозорците, а той не можеше нито да я спре, нито да я опише.

— Искаш ли нещо, Джо?

— О, не, не, добре съм си.

— Не, не. Не си добре, Джо.

— А?

— Имаш нужда от помощ.

— Така ли?

— Да, определено. И аз съм тук заедно с Cannabis sativa тъкмо с тази цел: да ти помогна да разбереш какво искаш и да ти покажа как да го получиш.

На Джо му се струваше, че сърцето му е пълно с въздух: можеше да се пръсне, и то болезнено, фатално; той го натисна с длан. Не му помогна. Взе картончето с кибритени клечки и почна да си играе с тях, опитваше се да забрави тревогата, която чувствуваше. Клечките бяха съвсем действителни и наистина му донесоха облекчение; той ги извиваше, оставяше ги, пак ги взимаше. Пери продължаваше да говори:

— Не само тази нощ не знаеш какво да правиш. За теб целият ти живот е тежест. Прекалено много се чумериш, Джо. И все вземаш разни неща, после ги оставяш. — Той погледна многозначително кибритените клечки. — Плановете ти са грандиозни. Само че губиш много енергия, много време. Трябва да се успокоиш, да станеш по-сдържан. Да разбереш какво искаш, а всичко друго да изоставиш, само така ще можеш да се успокоиш. И тъй: какво трябва да направиш?

— Да разбера какво искам?

— Правилно. После?

— Ъ-м-м-м.

— Да изоставиш… — подсказа Пери.

— Да изоставя всичко друго.

— Така. Хайде сега отново.

— Да разбера какво искам и да изоставя всичко друго.

— Започваш да включваш, Джо. Това беше първият урок. Ето ти сега упражнение първо: виж тази стая. Има ли нещо в нея, което да искаш? Просто го назови, каквото и да е то, а аз ще се помъча да ти го доставя.

Джо заоглежда стаята, а Пери каза:

— Погледни ме. Може би това ще ти помогне, Джо. Ето така. Сега ще те попитам пак: има ли въобще нещо, което искаш?

Джо се взря в лицето на Пери, мъчеше се да намери в него някакво указание. Но не намери нищо.

— Слушай, Джо, има хора, при това стотици хора, които биха платили значителна сума пари, за да са в твоето положение сега: да стоят затворени в една стая с мен и да ги питат какво искат.

На Джо буквално му се виеше свят от умственото усилие. Мина още един дълъг момент. После Пери изведнъж стана от леглото, изпречи се пред Джо и втренчи в него поглед. Имаше нещо яростно в бързината, с която бе скочил от кревата. Спокойствието в стаята и замаяното състояние, в което бе изпаднал Джо, в миг бяха унищожени, сега някакъв непознат младеж го дърпаше за предницата на ризата, за да го накара да го погледне в лицето.

За своя изненада Джо не видя нито гняв, нито ярост в очите на младежа, каквито имаше преди това в движенията му. Той просто го наблюдаваше кротко, изпитателно и след доста време каза:

— Джо, ако ще бъдем приятели, има само едно правило…

На Джо му се струваше, че с него става някакво чудо; този непознат, който беше толкова красив, толкова изтънчен, толкова умен и властен, насочваше силата си, вниманието, приятелството си към един толкова недостоен обект, какъвто беше той. Без съмнение нещо беше сбъркал в преценката си, за да избере Джо Бък. И щом откриеше заблудата си, това щеше да бъде краят. Междувременно Джо се ужасяваше да не направи някой погрешен жест, да не изрече някоя глупост, която би го издала и би ускорила тръгването на Пери. Той се опитваше да измисли такива начини, чрез които да отложи тази неизбежна грешка, такива думички и жестове, които биха я избутали лекичко малко по-нататък. Но не можеше. И знаеше, че не може. Пери беше твърде умен, имаше твърде голяма преднина и нямаше да се остави да го измамят.

— … и това правило е — никакви фокуси. Не желая никакви фокуси и лъжи. Никакви. Омръзнало ми е от хора, които знаят какво искат, но не си го взимат, и даже не си признават, не го назовават. Когато аз те попитам: „Какво искаш, Джо?“, ти ми отговори. Просто ми кажи какво искаш, каквото и да е то. Нали ме разбираш?

— Да. Да, да, разбирам те, Пери.

— Добре. — Лицето му се отпусна полека в усмивка, той освободи ризата на Джо и седна на ръба на кревата, преодолявайки с поглед малкото разстояние между себе си и Джо. Когато и Джо отправи очи към него, рече: — Хайде, кажи. Назови онова, което искаш.

„Тъпо копеле — изруга се Джо, — кажи нещо, говори, не можеш ли да говориш? Толкова ли си тъп, че да не знаеш какво искаш? Кажи нещо, каквото и да е, колкото за начало.“

— Аз, ъ-ъ, аз мисля, че, ъ-ъ, съм, ъ-ъ-ъ…

Той затвори очи, намръщи се и заби глава в тялото си, сякаш онова, което искаше, бе скрито някъде в стомаха му и можеше да бъде измъкнато оттам само с воля.

— Просто го назови — насърчи го Пери. — Каквото и да е то.

— Безнадежден случай. Безнадежден.

„О, господи — помисли си той, — колко е грозна истината.“ Присви рамене, сякаш искаше да скрие лице в тялото си.

Когато отвори очи, едва ли не очакваше, че ще види Пери на път за вратата. Вместо това той го гледаше нежно и дори още по-загрижено от когато и да било.

— Защо? Кажи ми, защо си безнадежден случай, Джо?

— Мамка му, Пери, ще ти кажа, че на всичкото отгоре съм и тъп. Наистина. Тъп съм като галош. Нищо не знам. Не мога нито да приказвам, нито да мисля както трябва. — Изсмя се, но лицето му остана сериозно. Не виждаше абсолютно нищо смешно. Той беше провесил във въздуха между тях двамата нещо грозно, тромаво, непростимо, което трябваше да бъде избутано встрани; и сега го атакуваше със смеха си. Но не можеше да се пребори с него. Колкото повече се смееше, толкова по-голямо ставаше то.

Изведнъж във въображението му се роди една красива картина: надгробният камък на Сали Бък, чисто бял, без нито една буквичка по него, който трябваше да бъде попълнен, надписан. Въображаемият молив надраска набързо някаква рисунка върху камъка — неговата карикатура, и това някак си го облекчи: сега картината беше пълна. Той можеше да погледне Пери в очите.

— Мисля — чу се сам да казва, донякъде изненадан, — че аз просто все ще си ги мия тия съдове, ще ми носят още, ще измия и тях, после ъ-ъ…

— После…

— После ще дойда тук, за да поспя, после пак ще мия съдове и после, м-м…

— Какво ще направиш после?

— После ще, ъ-ъ…

Протегна ръката си и завъртя длан нагоре-надолу, сякаш за да покаже, че думата е някъде тук, в стаята.

— Хайде, кажи го, Джо.

— Умра.

„Ох! Майка му стара! Защо трябваше да провесва такова нещо във въздуха! Махни го, махни го!“

Опита нов, бърз, груб взрив от смях. Не, това нямаше да помогне. Нищо нямаше да помогне. Нещото беше твърде голямо, твърде грозно.

Той си представи една лопата, тикна я в ръцете на някакво призрачно същество и това същество започна да си служи с лопатата, за да изкопае гроб до този на Сали. После до новия гроб се появи отворен ковчег, а в ковчега лежеше красив млад човек: самият той. „Ох, по дяволите — помисли си Джо, — това ли е всичкото, което ще получа? Просто един ковчег, заради това, че съм толкова млад, един ковчег за цялата ми сила, за хубостта ми?“ Трагичността на положението го съкруши и изведнъж той се разплака, сгърчи се върху пода на хотелската стая, като не откъсваше очи от мръсните гуменки на непознатия и едва си поемаше дъх. Прииска му се да изкара непознатия от стаята и каза: „Тръгвай си“, но повече от това не можеше да произнесе, защото сега вътре в него имаше нещо много по-голямо от белите му дробове, което беше заело цялото пространство, където трябваше да става дишането, и не само това, то натискаше черния му дроб и стигаше чак до сърцето му и до всичките важни части на тялото му, и така го болеше, сякаш го режеха с ножове. Вътре в мръсните гуменки имаше някакъв човек. „К’во иска той? К’во иска той от мене? К’во иска тоя кучи син от мене? — непрекъснато питаше мозъкът му. — Не знае ли, че аз съм, аз съм, аз съм…“

Непознатият го хвана за раменете, напъна го здравата и го преобърна по гръб. После седна отгоре му. Всичко това беше толкова неочаквано, че изтръгна дълбокия, остър, силен ужас, който се беше загнездил вътре в него. Сега той можеше да диша отново, при всяко издишване от устата му излизаше звук и тези стонове го успокояваха: само живите хора издават такива звуци. Лицето му беше мокро. Очевидно бе плакал; но не се срамуваше от това. Всичко беше от марихуаната; не беше виновен той.

Погледна Пери, който го беше възседнал, взря се в лицето му, надвесено над неговото. И чу неговия приятелски, дълбок, нежен, наркотизиращ глас, който казваше:

— Сигурен съм, че сега се чувствуваш много по-добре, нали, Джо?

Прикован. Той беше прикован, прикован от някакъв дружелюбен, мъдър, спокоен човек. Добре.

Най-накрая!

А сега?

— Сега — продължи Пери — трябва само да ми покажеш, да ми дадеш знак какво искаш. Инак как мога да ти го дам?

„Кой е тоя, който е седнал на корема ми? Господ? Дядо Коледа? Магьосник? Щял да ми даде каквото искам? Да не е луд? Нека ме попита още веднъж. Само още веднъж и ще му кажа, ще му кажа като нищо. Ще му кажа, че искам една руса жена, която да се грижи за мене през целия ми живот, руса жена с дълги мигли и заоблени колене с трапчинки, ама непременно със заоблени колене, и да е облечена в жълта рокля, а вътре да има истински цици, не от дунапрен като на бедната стара Сали, и да си седи повечето време у дома, да ми носи разни работи за ядене пред телевизора, а когато дават нещо тъпо, да идва при мен и да ми казва: Обичам те, каубой, та чак да се разплаква от любов по мене. Ту-ту — ще й кажа аз, през живота си не съм виждал друг да обича някого тъй, както ти ме обичаш мене, как става така? Тогава тя ще ми каже: Какво? Защо те обичам ли? Защото си Джо Бък, Каубоя, и с тебе ми е толкова хубаво, и защото не си хабиш силите да печелиш пари, след като и без това не знаеш как. И освен това ти си по-особен каубой, тебе много те бива в оная работа. Тъй че ти просто си стой на мястото, бъди все така хубав и силен и ми кажи какво искаш от кухнята. Желиран крем? Отгоре със сметана? А не искаш ли, мили, и една пилешка кълка и една праскова, за да си ги гризеш, докато ти пея «Тъжната луна»? После ще се любим тук на пода, след което ти ще ми изпееш, хайде, малко кученце, хайде, хайде, хайде, малко кученце, хайде…“

8

— В това няма нищо чудно — каза Пери. — Марихуаната често предизвиква глад.

Те седяха на бара на едно денонощно заведение някъде покрай магистралата. Пери пушеше и пиеше кафе, а Джо привършваше с последните си два сандвича.

— Още един? — попита Пери.

Джо поклати глава, устата му беше пълна, така че не можеше да говори. Чувствуваше се чудесно, като бебе, което е изплакало целия въздух от белите си дробове, а после са го напляскали и нахранили. Изпитваше неизразима топлота към Пери.

— Коя е Сали? — попита Пери.

— Сали ли? Откъде знаеш за Сали?

— Докато плака, повтори много пъти името й. Да не ти е някоя бивша приятелка?

— Да! Бивша приятелка.

Лъжа! Много хубаво, а той ти каза, че обича истината! Да, ама един зрял мъж не може да си признае пред друг, че е циврил за баба си.

— А сега какво искаш да правиш, Джо? Едва четири часът е.

— Аз ли? Какво искам да правя? По дяволите с това какво искам да правя! Какво искаш ти да правиш?

— Не, не, тази нощ е твоя, Джо. Ти кажи какво искаш да правиш.

— Искам да правя това, което ти искаш да правиш.

— Не, не. Ти кажи.

— Но, Пери, аз въобще не знам какво трябва да правя, дявол да го вземе.

— Знаеш. Нали знаеш какво ти харесва? Това всеки го знае.

— Добре, ъ-ъ, ще ти кажа какво правехме в казармата. Повече от това не знам, а пък то си е едно нищо. Вземахме, че отивахме в Кълъмбъс, избирахме си по някоя курва и толкоз. Нищо особено.

— Е, и това ли желаеш сега?

— Сега? Ама как? Искаш да кажеш сега, веднага?

— Да, веднага. Искаш ли жена?

— Ама не, дявол да го вземе, не ми е потрябвала жена. И така съм си много добре, нищо такова не ми трябва. — Джо разбърка мълчаливо кафето си. После погледна Пери и каза: — Защо? Да не би ти да искаш?

— Мене не гледай. Искаш жена, така ли?

— Ами…

— Искаш, нали?

— Е, ако тука имаше някоя подръка, нямаше да се откажа, но не ща да си правиш труд. — А после добави с надежда в гласа: — Освен ако и ти не искаш.

— Не — каза Пери.

— Е, ако тука имаше някоя подръка, нямаше да се откажа, но не ща да си правиш труд. — А после да не ти струва много труд. Можем просто, ъ-ъ…

Пери се изправи.

— Тръгвай.

Той протегна пет долара към касиерката, но Джо му ги издърпа от ръката и й даде десет. После взе петдоларовата банкнота и я натика в джоба на панталоните на Пери, който се усмихна и не каза нищо.

В края на паркинга имаше телефонна будка. Пери остави вратата отворена. Джо се облегна на стената на будката, за да чува. След като завъртя номера и почака малко, Пери каза:

— Хуанита? Обажда се Пери. Пери! Точно така. Хуанита, чуй сега какво искам да направиш за мен. Хуанита, не говори толкова силно, че ме заболя ухото. Дръж слушалката по-надалече, ще ме проглушиш. Слушай сега, там ли е Долорес? Не, не искам да говоря с нея. Само я събуди, Хуанита. Казах, събуди я! Ще й доведа нещо добро, един много красив млад… Престани, Хуанита, само ме слушай. Събуди я, накарай я да се изкъпе и след около половин час ние идваме.

Той затвори телефона. Джо стоеше с отворена уста и клатеше бавно глава, не можеше да повярва на късмета си. Приличаше на дете, пред което неочаквано се е появил ангел.

— Пери, ама че си скица! — каза той с потреперващ от любов глас.

Когато потеглиха по магистралата, Пери каза:

— Джо, да знаеш, че ми развали вечерта.

— Защо? Какво съм направил? — попита Джо ужасно разтревожен.

— Ами, как да ти кажа, едно от най-големите ми удоволствия е да харча парите на Марвин за други хора, а ти не ме остави там да платя сметката.

Джо се засмя с облекчение.

— Не — каза Пери. — Говоря ти сериозно. Друг път не го прави.

— Абе Пери, тоя Марвин да не ти е някакъв роднина, а?

— О не, той просто е моят работодател. Аз работя при Марвин.

— Аха, ясно. Значи, ти е шеф. — В първия момент този факт като че ли изясни нещата. Но после, като си представи отново сцената между двамата, Джо се почувствува още по-объркан. — Шеф, а?

— Да, точно така. Марвин ми е поверил една много специална служба. Аз трябва да му напомням колко е отвратителен и възнаграждението ми зависи от това до каква степен съм успял. За първи път заемах такава служба преди години, на едно място в североизточните щати, където научих нещо безценно. Научих се да виждам под това, което хората казват, че искат, и им давам онова, за което те копнеят, без да си признават.

Пери подаде една цигара на Джо.

— Ще ми я запалиш ли? — попита той.

Джо се наведе напред, към стъклото, и запали цигарата. След това я пъхна между устните на Пери. Пери всмукна, после я извади от устата си и продължи:

— Например хората, които най-много говорят за това колко им е нужна нежност, всъщност искат жестокост. Само че, предполагам, не знаят как точно да го изразят. Не говоря за ония, които искат нежност, но си мълчат. Говоря за тези, които непрекъснато дърдорят за нея. Можеш да си сигурен, че на тях просто им се повръща от добротата във всяка нейна форма, та дори и от най-обикновеното любезно отношение. От друга страна, не можеш направо да им дадеш жестокост, колкото и да я боготворят, тъй като те са прекалено страхливи, за да вземат това, което искат. Трябва да се научиш да бъдеш ужасно хладнокръвен, да премерваш всичко с чаени лъжички и да го назоваваш с други имена.

Нищо не може да бъде просто това, което е. Дори когато са затънали до колене в ужасии и омраза, те трябва да си мислят, че това е любов. Ето защо от време на време е добре да ги милваш по главата. Само че не много често. И те се правят, че не забелязват. Същото е и с жестокостта: не прекалявай с нея. Обещавай я с очи и само загатвай за нея с някои дребни ранички: никога не стигай до кръв. Колкото до Марвин, струва ми се, че с него постигнах голям успех. Преди това, тоест преди да ме срещне, той смяташе, че има големината и стойността на червей. Но не можеше да понася това високо положение, за него то беше истинско бреме, просто не можеше да го носи, беше направо отчаян. А сега, само за няколко кратки месеца, аз го смалих до размерите на недохранена личинка и той е възхитен от моето постижение. Не си ли съгласен? Не ти ли изглеждаше доволен?

Боя се обаче, че това няма да продължава дълго. Марвин е прекалено амбициозен. Най-накрая той ще поиска да го стъпча напълно, да го размажа, така да се каже, с петата си и да го унищожа. Само че за това не сме се договаряли. Аз съм най-добър в тия междинните фази, където се изисква изтънчено майсторство; не ме бива за чукове, кухненски ножове и други такива. Освен това, при заплатата, която дава, Марвин не може да очаква да бъде убит. Е, ако има късмет, някой ден някой може да изгуби самообладание и да свърши тоя номер безплатно. Но не и аз. Аз си знам работата.

— И аз така мисля — каза Джо. — Много неща знаеш ти. Впрочем колко си годшен, Пери?

— Двадесет и девет — наближавам стоте.

— По дяволите, аз съм на двайсет и пет, ама си пропилях живота, майтапа настрана, Пери — рече Джо. — Ето например сега не можах да те разбера съвсем какво приказваш. Как ти се струва тая работа?

— Бих казал, че съм много изненадан, Джо. Но пък аз точно това харесвам у теб, твоята девственост.

— О, не — обади се Джо, — въобще не съм девствен, Пери. Може и да съм страхотно тъп, ама съм си имал бая работа с жени.

— Не говоря за този тип девственост.

— Така ли? Добре де, тогава ми обясни за какъв вид девственост говориш. Хайде, Пери, нали трябва да ги науча тия пущини.

Пери погледна Джо и толкова дълго време не отдели очи от него, че Джо взе да се безпокои да не стане нещо с колата. Накрая оня отмести поглед, поклати бавно глава, сякаш току-що бе съзрял нещо необикновено, и каза почти шепнешком:

— Ще ги научиш, ще ги научиш.

В изблик на благоразположение и признателност Джо постави ръка на рамото на Пери и го стисна.

— Ти си ми най-добрият приятел.

Това изявление му се стори непълно, неточно. На Джо му се искаше да разкрие цялата истина, да говори, да говори, додето успее да покаже чувствата си към Пери.

— Слушай, ти не само си ми най-добрият приятел, защото аз съм бил в гадната казарма и къде ли не, и познавам много момчета, ама никой не се е държал с мене така. Искам да кажа, ето сега, караш толкова километри, за да ме заведеш при жена, пък и сандвичите преди. Но всичко това не струва и пукната пара! Не, всъщност струва, но важното е друго — че ти говориш с мене, по дяволите, казваш ми Джо това, Джо онова. И аз никога не съм чувал някой, някъде, някога да е имал такъв, ъ-ъ, ами да, приятел, по дяволите, приятел! Нали разбираш к’во искам да кажа.

— Да, Джо. Само че сега искам да млъкнеш. Ясно ли е?

Джо издърпа бавно ръката си и погледна напред. За момент дъхът му спря и той каза:

— Много говорих, нали?

— О, не, не си говорил много — успокои го Пери. — Само че сега искам да млъкнеш. Това е всичко.

— Добре, Пери — каза Джо. — Това е най-малкото, което мога да направя.

9

Малката спортна кола сви от магистралата към една безразборна купчина от фургони, складове за строителни материали, стари къщи и малки фабрики, известна като Нювил, щата Тексас. После навлезе в някаква неоградена площ, където нямаше нито дървета, нито храсти, нито каквато и да било растителност, нищо освен гола земя, заобикаляща голяма стара дървена къща. Към тази къща нямаше пътека, нито алея за коли: тя сякаш се бе появила тук случайно, приличаше на изоставената играчка на някое огромно, богоподобно дете, което утре можеше да реши да пусне булдозера си и да я унищожи напълно.

Пери паркира колата успоредно на къщата.

Когато заизкачваха предните стълби, на верандата светна, вратата се отвори и пред тях се появи висок, тромав човек на име Томбейби Беърфут, който придържаше с ръка рамката на мрежата, за да могат да минат.

Томбейби Беърфут беше светлокос, светлокож метис с особена конструкция на тялото. С малка глава и почти без рамене, от кръста надолу той ставаше едър, тлъст и тежък. Беше облечен в сива фланелка с надпис ХАРВАРД, избелели изпокъсани джинси и гуменки, и носеше чифт златни обеци.

— Здравей, Пери — каза той. Гласът му беше тънък и тих, с тексаски акцент.

От вътрешността на къщата се разнесе сърдито ръмжене:

— Изгаси тая лампа на верандата, Принсес[1].

Томбейби се усмихна.

— Майка ми иска да си изпонатъртите задниците, нали е много мила?

Той се ръкува с Пери, а после с Джо Бък.

— Джо, това е Томбейби Беърфут — каза Пери.

— Приятно ми е — рече едрият, светлокож, безполов индианец.

— Здравей, Томбейби — каза Джо.

Томбейби Беърфут ги поведе по един коридор към всекидневната. Движеше се като някаква крава с неустойчиви коленни стави. Създаваше впечатлението, че всеки момент може да се срути и да се превърне в купчина от бедра и лакти. Щом влезе в стаята, той направи крачка встрани.

— Добре дошли в двореца на Майка Проклятие — каза.

Стаята беше обзаведена с тежки, огромни мебели в така наречения през тридесетте години стил „модерн“. Върху полицата на камината, до една лъскава ваза, от която стърчеше американското знаме, бяха наредени рамкирани снимки (всичките подписани) на хора с вид на знаменитости, макар и да не можеше да се разбере точно кои са, а по тъмнорозовите стени на черти висяха множество репродукции, също в рамки — фрагменти от тавана на Сикстинската капела, изобразяващи главно гърди, задници и ръце.

Дребна жена на средна възраст, с вид на вещица, облечена в червено атлазено кимоно, седеше с кръстосани крака, като Буда, върху една възглавница на някаква кушетка в дъното на стаята. Имаше огромни, воднисти, избелялосини очи, със зачервени клепачи и под тях — черни кръгове от безсъние. Тези очи бяха в чудовищно несъответствие с останалата част от нейната външност; хищни, непрекъснато в движение, те сякаш принадлежаха на някакво огромно дяволско създание, а не на тази дребна женица. Устата й представляваше един противен, боядисан в яркочервено разрез, от който стърчеше цигара с нажежен край.

— Пери! — извика тя с изненадващо мъжки глас.

— Добър вечер, Хуанита — поздрави я Пери.

— Бабината ти, добър вечер — каза тя. После се обърна към Джо: — Здравей, синко.

Докато представяха Джо на тази жена, чието име беше Хуанита Колинс Хармейър Беърфут, нейният син се стовари в един люлеещ се стол и скръсти ръце върху стомаха си.

— Хайде, хайде, ставай! — изкомандува го Хуанита, като махаше с ръце. — Погрижи се за напитките, Принсес. Уиски за всички.

Томбейби стана с по-голяма лекота, отколкото би могло да се очаква.

— Уиски за всички — повтори той.

На излизане от стаята мина покрай някакъв особен предмет, облегнат на стената до свода за към трапезарията: два и половина метрова плюшена играчка с образа на жираф. Джо си представи как Томбейби се покатерва на жирафа-играчка и потегля не само към трапезарията, а и направо извън пределите на Тексас, но изведнъж жирафът се огъва под товара си и на земята се получава някаква ужасна купчина от изподрани колене и счупени крайници. И докато мисълта му се оправяше с тази въображаема катастрофа, в действителност те двамата с Пери седнаха срещу Хуанита на големите столове от другата страна на покритата с огледало малка масичка.

— Заради тебе тая вечер си пострадах здравата — каза тя на Пери.

— Не ти е за пръв път, Хуанита — усмихна се Пери.

— Гледай! — Тя протегна към него старческата си ръка, пожълтяла от тютюна, мръсна, с изгризани до месо нокти. Но това, което искаше да покаже, бяха двете съвсем скорошни драскотини. — Виж какво ми направи това проклето животно, задето го събудих. — Изведнъж тя стрелна големите си очи към Джо: — Слушай, ти обичаш ли животните?

Джо й се ухили. Но всъщност му се повръщаше. От приказките й той си представи една клетка, из която се разхожда напред-назад някакво изгладняло създание, полужена, полутигрица. Не, той не го искаше, не искаше никакви животни. Жадуваше за нещо меко, пълничко, нежно, с много закръглени, прелестни места, в които да може да се скрие.

— Защото това ще получиш — продължи Хуанита. После се обърна към Пери. — Било е и по-лошо — каза му тя, като имаше предвид издрасканата ръка. — Миналата седмица ме ухапа. До кръв.

Томбейби Беърфут се завърна с бутилка „Олд Оувърхолт“ и няколко стъклени чаши.

— А я кажи ти какво й направи, мамо, ще ни бъде много приятно да го чуем.

— Какво каза той? — попита тя Пери. — Нещо много умно? Не каза ли нещо много умно? — А на метиса: — Много хубаво, мрънкало, продължавай в същия дух!

Томбейби подаде на Пери чаша уиски и друга на Джо. Сам той отпи от третата и се запъти с нея към люлеещия се стол.

Хуанита взе от масичката една тежка бонбониера от шлифован кристал.

— Принсес! — изрева тя заплашително, като се целеше в него с бонбониерата.

— О! — направи се на изненадан Томбейби. — Извинявай, мамо, съвсем те забравих.

Той сложи своята чаша на масичката пред нея и наля друга за себе си.

Хуанита остави бонбониерата и взе чашата.

— И пусни малко музика. Какво е това нашто тука, публичен дом или погребално бюро?

— Да, да, интересен въпрос — каза Томбейби. — Ако ти, мамо, си главната атракция, май бих си помислил, че е нещо средно между…

— Млъквай! — Гласът на Хуанита разтресе къщата.

Томбейби излезе от стаята.

— Винаги обяснявам на непознатите — обърна се Хуанита към Джо, — че този дебелогъз петел, с торба сачми вместо ташаци, не ми е никакъв син, ама никакъв. Всичкото го направи оная глупава откачена нощна сестра от болницата „Дженерал Джоунс“ в Шривпорт. Тя взе, че сбърка, смени децата. Да не мислиш, че ще се майтапя с такова нещо? Слушай, много добре си я спомням оная нощ, когато го заченах това дете, спомням си неща, дето всички други са ги забравили, ама съвсем си ги спомням; спомням си къде стана тая работа, ние с Дарлингтън Беърфут си лежим на неговата веранда, на върха на света, пием си питието и гледаме луната. Спомням си го всичко, като че ли е било преди десет минути. Не можеш ме убеди, че от едно такова време ще ми остане за спомен такъв нещастник като Томбейби! Освен това, мойто дете, като излезе от мене, си имаше черна коса, ама истински черна. Знам го това, защото си бях в пълно съзнание, видях го, като излезе, и беше с черна коса. Пък и к’ва друга коса можеше да има, щом беше син на Дарлингтън Беърфут от Браунсвил, розова ли? Айде де! И к’во мислиш ми тикнаха да нахраня на другата сутрин, тая пихтия, дето е само уста и задник. Ще знаеш, че циците ми моментално изсъхнаха от ужас. Ето виж! — Тя разгърна червеното кимоно и показа провисналите си гърди. — Да не мислиш, че се шегувам? От тоя ден до днес нито капка мляко не е цръкнала от тях: сухи-изсушени!

— Цялата работа е, че тя трябва да си покаже нещастните стари цици — каза Томбейби Беърфут, който току-що се бе завърнал от трапезарията, където беше пуснал музика, така че сега песента на „Инк Спотс“ „Някой люлее лодката на моите мечти“ звучеше из цялата къща. — Ако чака да я помолят, можеш да си представиш колко ще трябва да чака.

Хуанита повдигна вежди, уж че слуша най-внимателно.

— Чух всяка сричка от тая твоя обида, малоумнико. Много станаха вече. Бог да ти е на помощ, бог да ти е на помощ!

— Ама ти не ме разбра, мамо. Аз казах само, че те ще искат да ти видят и оная работа. Готова ли си? Ето ти и музиката: татааааа!

— Какво каза тоя, а, Пери?

— О, каза само, че се надява, че Долорес ще е готова съвсем скоро — обясни Пери, подбирайки думите си. — Както впрочем и аз.

— Да, да, сигурно. И така, Дарлингтън Беърфут го погледна това чудо веднъж и го помириса. То се роди с част от плацентата на главата, та всеки път, щом се доближавах до него, трябваше да си запушвам носа. Както и да е, Беърфут го погледна само веднъж и беж да го няма, изчезна яко дим. И виновен ли беше човекът? Искам да кажа, нека му влезем в положението: неговият баща, бащата на Дарлингтън де, е бил индиански воин, майтапа настрана! И сега той какво, трябваше да заведе този изрод при племето си и да им каже, ето, това е синът ми! Няма го майстора!

— И така — обади се Томбейби, — на майка ми, която и без това вече била свикнала да ляга с тоя и с оня, не й било никак трудно да си изкарва прехраната, само дето й се наложило да се специализира по дефектните типове: пияниците, слепите и т.н. — Той премигна престорено свенливо към нея, помаха й с ръка и се провикна. — Обяснявах им колко много си се трудила винаги, за да можеш да ме издържаш.

Откъм кушетката блесна червена светкавица, чу се шумолене и върху люлеещия се стол се стовари чаша с уиски. Само че дебелият светлокос метис бе опразнил стола. Той вдигна чашата, останала здрава, но празна, и се обърна към майка си:

— Искаш ли нещо за пиене?

Хуанита каза на Джо:

— Знаеш ли защо го търпя тоя? Защото го обичам като свой. Ако щеш ме наречи глупачка, все ми е едно, няма да ти се разсърдя.

— И аз те обичам, мамо — обади се Томбейби. — Обичам и, чакай да помисля, змиите, полицаите, войната, тлъстите космати паяци, хъм, и какво още? А да, сетих се! Ракът на дебелото черво!

— Каквито и гадории да плещи, той си ме обича и уважава. Нали така, Томбейби?

Оня с фалцета от „Инк Спотс“ казваше: „Когато пропълзят вечерните сенки, съня си изгубвам заради теб!“

Някъде в другия край на къщата се тресна врата.

— Долорес току-що пита за тебе — рече индианецът на майка си.

— Отиди да я подбутнеш. Кажи й, че съм наредила ahora mismo[2].

Томбейби излезе от стаята и Хуанита се завайка:

— Горкичкият, какво ли ще стане с него, а, Пери? Така се тревожа! Щом отиде в Ню Орлиънс или Далас, или където и да е, и се опита да си намери някаква работа, веднага ще го емне някой полицай и ще го върне у дома при мама. Просто да ти се скъса сърцето. И затова естествено го оставям да работи тука, мислиш ли, че съм много мека? Току-що се върна от Пенсакола. Тоя път го нямаше три месеца и аз си мислех, господи, дано да съм се отървала от него. Ама не, миналата седмица си довлече задника обратно. Не знам какво е станало в Пенсакола, не ще да говори даже за това. Знам, грозен е, педераст е, тялото му е като на Патока Доналд и никой не може да го понася. Никой освен аз. Какво да го правя? Пращах го да учи за фризьор: не може една къдрица да завърти, та ако ще животът му да зависи от това, не може задника си да избърше като хората. Представи си само в какво положение съм, а на туй отгоре и не е мое дете! И да ти кажа ли откъде идва всичко: от низшата кръв, да, да, от низшата кръв, и нищо, ама нищичко не може да се направи с низшата кръв. — Тя извади една хартиена кърпичка от кутията върху масата и се изсекна шумно. — Знам, че човек като мене няма какво да реве. Само че аз съм сантиментална, дявол да го вземе, и си правя, каквото си искам.

Хуанита допи чашата на Томбейби и почака алкохолът да проникне в тялото й, със затворени очи, присвити рамене, отметната назад глава и стиснати устни. После, подобно на жрица на някакъв зловещ култ, въздъхна дълбоко и посочи последователно различни свои части: глава, гърло, гърди, стомах, с думите:

— Тук ме боли, тук ме боли, тук ме боли, тук ме боли. Какво от това? Мене болката не ме тревожи. Я ми подай тая бутилка, Пери.

Томбейби Беърфут се върна в стаята глупаво усмихнат и се намести в люлеещия се стол.

— Долорес искаше да знае колко е годишен сеньорът — заяви той тържествуващо. — Казах й приблизително седемдесет и три. Оставих я там да реве.

Хуанита го накара да повтори, за да го чуе по-добре. После разплете краката си и се изправи. Междувременно Джо зърна коленете й, като отбеляза приликата им с тия на баба му, само че при все мършавостта им, в тях нямаше нищо тъжно.

— Слушай — обърна се тя към Джо, — ще бъда ужасно невъзпитана и ще заведа Пери в кухнята, за да му кажа нещо тайно, нали разбираш?

Тъй като се стараеше да бъде любезен, Джо махна леко с ръка и придаде на лицето си такъв израз, който според него щеше да я убеди колко е наясно той с необходимостта да се споделят тайни в кухните на публичните домове.

На излизане от стаята Хуанита се спря до Джо и го разгледа отблизо. После, без да откъсва очи от него, кимна и каза:

— Същински кон, същински кон. Ако имах такъв, щях да тръгна с него на изток, към Ню Йорк Сити. Разправяли са ми, че там имало само педерасти, педерасти, пари и гладни жени. Добра пара щях да направя, ако имах в конюшнята си такъв млад жребец. — Сви рамене и тръгна към вратата. — А то моя, я го какъв е!

И Хуанита прободе въздуха с палец по посока на Томбейби Беърфут. После двамата с Пери минаха през трапезарията към задната част на къщата.

Джо много добре разбираше, че жената, която току-що излезе от стаята, е ужасна личност. Тя беше наприказвала такива отвратителни неща, от които ташаците на Томбейби Беърфут можеха да изсъхнат триста пъти, при това очевидно беше закоравяла егоистка и във всяко отношение неприятен човек. Той бе разбрал също така, че Томбейби, скръстил ръце на стомаха си като някаква баба, има безстрастен, безсрамен, коварен език и пълно с отрова сърце. А самата къща, много по-мрачна, отколкото изглеждаше на пръв поглед, приличаше на някакво отвратително гнездо на пепелянки. И все пак Джо не би се поколебал и секунда да проникне в нея с тези хора. Защото не беше сам тук, бяха двама и те заедно изживяваха ужаса на тая къща и своя собствен ужас; и в тази тяхна връзка той ясно виждаше някаква безценна сигурност, макар и да не знаеше как точно да я назове (любов? омраза?), нито пък как се стигна до нея, нито до какво ще доведе тя.

Джо усети върху себе си размекнатия поглед на метиса. Вдигна чашата си и каза:

— Хайде, наздраве, Томбейби.

Томбейби не пиеше вече. Сучеше пръстите на скръстените върху стомаха си ръце и гледаше Джо. На устата му беше залепнала мокра усмивка.

— Наздраве, наздраве — каза той, без да престава да се усмихва, без да отмества поглед.

След малко, през което време „Андрюс Систърс“ изпяха „Храмът Санта Чечилия“, на вратата се появи Хуанита и махна с ръка на Джо.

— Синко! Хайде, идвай! Имаме нещо за тебе.

[1] От англ. „princess“ — принцеса. — Бел.прев. ↑

[2] Веднага (исп.). — Бел.прев. ↑

10

Джо последва Хуанита в трапезарията, а оттам в някакъв дълъг, тъмен коридор. Спряха пред една затворена врата в дъното на коридора. Хуанита удари по вратата с ръка.

— Хайде, Долорес.

После погледна Джо.

— Върви, синко, забавлявай се.

Завъртя топчестата дръжка на вратата и го побутна леко напред.

В единия ъгъл на стаята стоеше дребничко, мургаво, приятно на вид момиче, на не повече от седемнадесет години. Облечено беше в дълъг син пеньоар, здраво пристегнат около тялото, сякаш за да го защити. То погледна Джо с някаква смесица от страх и враждебност, явно обмисляше как да го задържи по-далеч от себе си.

Джо затвори вратата и направи крачка към момичето. То настръхна цялото.

— Какво има, мис? — попита той, но момичето не отговори.

Озадачен, Джо тръгна да излиза от стаята, но когато сложи ръка на дръжката, момичето каза:

— Не.

Той се обърна, за да го погледне отново. Момичето се взря за миг в лицето му, след което страхът и враждебността постепенно изчезнаха, без да оставят нищо друго, освен примирение. То се обърна с гръб към него и започна бавно да развързва пеньоара си. Пусна го да падне на земята и бързо тръгна към леглото. Джо се почувствува така, сякаш се готвеше да му открадне нещо. Момичето легна по гръб и се загледа в тавана. Не помръдваше.

След секунда Джо отиде до леглото и го погледна в лицето. То въобще не извърна очи към него.

Той се стараеше да не гледа тялото му, защото чувствуваше, че то всъщност не му се предлага истински, но не можеше да контролира напълно очите си. Те обходиха бързо леглото и забелязаха прекрасната, нежна заобленост, светломаслинена на цвят, с много меки закръглени места, две от които завършваха с идеални розетки, а друго едно, най-мекото от всички, беше тъмно, пухкаво и тайнствено.

Протегна напред ръце.

— Виж к’во, мис, ъ-ъ…

Искаше да каже нещо на това момиче, нещо важно, нещо по-дълбоко от мисъл, да му съобщи един факт за себе си: че засега той изявява своята мъжка зрелост единствено в правенето на любов и следователно не може да плюе на гордостта си и да се покатери върху някого просто за да си направи кефа, много нещо ще се изгуби. Само че подобни факти, които остават недобре разбрани дори от самите им носители, не се поддават лесно на словесната форма.

— Не знам, ама щом пък не искаш, защо не вземем просто…

— Не говори — каза момичето. — Не разбира.

Джо заобиколи леглото до мястото, където то беше оставило пеньоара си на земята. Вдигна го и покри с него тялото му. Момичето го погледна изненадано. Той поклати няколко пъти глава, за да му покаже деликатно нежеланието си. Момичето огледа внимателно лицето му, за да разбере не е ли това някакъв номер. Джо му предложи цигара. То отказа и той запали една за себе си.

Момичето го гледа доста дълго време, после надигна глава, подпря я на лакът и пак го загледа.

— Хей — каза и потупа мястото до себе си на леглото. Джо отиде и седна там. Момичето взе цигарата му и я разтърка в таблата на кревата, като остави още едно черно петно върху кленовия фурнир.

После взе ръката на Джо и я целуна. Джо също му целуна ръката. То отново му взе ръката и зацелува пръстите подред. Джо му върна жеста, като накрая целуна и дланта. Гледаха се дълго в очите, по едно време лицето на момичето се сгърчи и миглите му се намокриха от сълзи. Очевидно то също имаше какво да каже, неща, които нямаше да бъдат казани, не тая нощ, не на Джо Бък, може би на никого. Той се наведе към момичето и облиза сълзите му с език. После отдръпна лицето си от неговото и му се усмихна. Хубавите му бели зъби лъснаха и момичето се разсмя. Започна бързо да му съблича дрехите.

След миг двамата лежаха прегърнати на леглото, изучаваха се, милваха се, докосваха се, опипваха се, целуваха се. Настъпи един подготвителен момент, един много тих момент, един нежен, опасен, важен момент, в който и двамата затаиха дъх. И после задишаха заедно. Последва една много силна прегръдка, най-силната досега, и… очите на момичето изгубиха фокуса си. В един момент той зачака, и чака, и чака, като накара момичето да му говори любовни думи на собствения си език, който той въпреки всичко разбираше, и когато усети, че е чакал достатъчно, започна да прави за него най-хубавото, на което беше способен.

Но изведнъж престана да се движи.

Момичето се вкопчи в раменете му.

Джо беше наклонил глава на една страна, ослушваше се за нещо. После се отдалечи от момичето, изправи се така бързо, че то извика от болка, скочи от леглото и погледна към гардероба в единия ъгъл на стаята. Вратата беше открехната.

Момичето седна на леглото.

— Хей! Ти луд!

Но Джо остана като закован и след миг вратата се отвори цялата. Той видя, че това не беше никакъв гардероб, а съседна стая.

На едно столче седеше Пери. Зад него стоеше изправена Хуанита, а над двамата стърчеше Томбейби Беърфут.

Пери се усмихваше.

— Продължавай, Джо — каза той. — Не искаме да те прекъсваме.

След секунда Пери се намери на пода на спалнята, Джо, все още гол, го възседна през гърдите и го заблъска здравата с юмруци, искаше да заличи усмивката му. Момичето се разпищя, но Пери не оказваше никаква съпротива. Дори нещо повече, той гледаше Джо право в очите, явно с желанието да го раздразни още по-силно. Хуанита заджафка някакви кратки, неразбираеми фрази, съставени от псувни и испански думи. Джо спря за момент, с юмрук над лицето на Пери.

— Стига си се смял — помоли го той. — Престани. Чуваш ли?

Но Пери не престана и ударите продължиха. Сега зад Джо беше момичето и го дърпаше с всички сили за раменете, после се приближиха и Хуанита, и Томбейби, голото тяло на Джо се покри цялото с ръце, които го издърпаха от кървящия човек на пода. Джо се опита да се освободи, но един юмрук го фрасна право в стомаха. Юмрукът принадлежеше на Хуанита. Дъхът му секна. Приседна на кревата, превит на две, и се опита да си поеме малко въздух. Няколко чифта крака обградиха наведената му глава, образувайки нещо като килия около него. Все още усещаше ръцете по тялото си, някои от тях бяха меки и влажни и се плъзгаха по целия гръб и по бедрата му. От тези ръце, както и от болката в стомаха му се повдигна и той започна да се гърчи като за повръщане. Само че нищо не излизаше. Ръцете все така не се отделяха от него и изведнъж, за негово изумление, едната от тях започна да го опипва; Джо изпадна в страхотна паника и когато най-после успя да си поеме малко въздух, той го използува, за да се подготви за по-нататъшна борба. Точно в този момент един глас, гласът на Хуанита, прошепна високо:

— Иска ли ти се, Томбейби, само един начин има, за да го получиш.

Последва страхотен трясък, вследствие на който всичко изведнъж бе заличено и веднага възстановено, но в напълно различна светлина.

Стаята се бе превърнала в дупка с формата на кладенец, Джо лежеше на дъното и гледаше нагоре. Не, само главата му се опираше на дъното. Всичко друго, дори собственото му тяло, което лежеше на кревата, беше над него. А над пръстите на краката му, много, много над всичко, стояха някакви хора: метисът и дъртата вещица. Те спореха за нещо, но гласовете им бяха приглушени, почти не се чуваха. Сякаш ушите му бяха потопени в някаква течност, която поглъщаше звуците. По едно време жената отплува нанякъде и Джо Бък, изглежда, остана насаме с нещо голямо, жълтеникаво, което се навеждаше над кревата. То протягаше две ръце надолу към Джо. После отворът в горния край на кладенеца се запълни с тази тлъста форма, която затъмни всичко, и повече нищо не се виждаше. На Джо му се струваше, че е прекъснат всякакъв досег с въздуха, но когато вдъхна, установи, че все пак е останал малко и може да диша. Той се нуждаеше отчаяно от светлина и започна да напряга вратните си мускули така, че да изтегли главата си към светлината.

Постепенно осъзна, че отгоре нещо става, че някой се опитва да го освободи от страданието, болката и мрака. Сякаш някаква гигантска сила при отвора на кладенеца теглеше бавно Джо нагоре, нагоре, нагоре, използвайки члена му вместо дръжка. Но колкото повече се приближаваше до свободата, толкова по-непоносим ставаше задухът му. Джо се бореше енергично, за да помогне на тази сила, дето го дърпаше нагоре, напрягаше всеки мускул. И изведнъж, в мига, в който разбра на какво точно е бил подложен, усети как дълбоко в него нещо се скъса, почувствува, че въпреки упоритата си борба е загубил всичко; почувствува как животът изтича от него, без той да може да го спре, и колкото и да звучеше срамно, в известен смисъл му беше приятно, че битката е свършила. Но сам не беше спечелил нищо, в горния край на кладенеца също нямаше вече нищо, а той все още лежеше на дъното, където „ме бутна Пери“, си каза наум. „Моят приятел Пери ме бутна в дупката.“

11

„В никаква дупка не ме е бутнал! Може и да съм голям глупак, но отсега нататък който се опитва да ме хързулне, нека по-добре да внимава!“

Джо беснееше пред огледалото. Бяха минали два дни, в които той не напусна стаята си. Беше блед, коремът го присвиваше от глад, болеше го тилът. Но нищо, дори и това негово жалко състояние, не можеше да пропъди новата идея, дето се бе зародила в главата му: че на тоя свят има един-единствен човек, който взима присърце неговите и само неговите интереси. „Каубой — обърна се той към образа си с много патос, почти с любов, — аз ще се погрижа за тебе, задника ще си скъсам от работа заради тебе, ще те глезя до смърт. Виждаш ли я тая дупка, дето се нарича стая? В най-скоро време ти ще се измъкнеш оттук. Не си си счупил главата завинаги, хъм, хич даже не си.“ На него му харесваше новата решителност в гласа му, пък и в очите му имаше нещо ново, нещо диво и опасно, което го хвърляше във възторг.

През тези дни Джо сам бе успял да се възпламени. Той си бе припомнил всички ядове, които бе изпитвал досега, по-големи и по-малки, стари и нови — този срещу Пери не беше най-важният, той просто бе запалил искрата — и взети заедно, те родиха нещо, което го ободри, което почти го опияни: яростта. Една по една Джо извади от паметта си всичките си години, сякаш бяха дрехи, прибрани в куфар, и ги прерови, за да намери такива спомени, които биха подсилили тази нова яростна сила; всичко, върху което се спря мисълта му, беше напълно подходящо за случая, като при това показваше, че безразличието на света към него произтича от чиста враждебност. И сам не знаеше защо е така, но у него, изглежда, имаше нещо, с което никой не желаеше да има вземане-даване. Подобно на много други работи, Джо не можеше да си обясни това чувство, което винаги бе тляло някъде вътре в него, чувството, че е човек без свое място в света, чужденец дори в родината си, дори в собственото си обкръжение.

Винаги, дори и по най-познатите пътеки на живота си, той бе вървял леко смръщен от притеснение, с наклонена встрани глава, за да улови истинския смисъл на езика, който се говореше наоколо му и който очевидно не беше неговият, вървял бе предпазливо, явно не съвсем сигурен в терена на тази странна планета. И сега, като премисляше всичко внимателно, но без да има нужния опит, Джо чувствуваше, че от самото начало срещу него сякаш винаги, винаги, винаги се е водила кампания да го убедят в отчуждеността му. Постепенно стигна до ужасното заключение, че почти всеки, когото познаваше или бе познавал, е участвувал в тази конспирация. Дори онези, които го бяха оценили като мъж — всъщност особено те, — не бяха пожелали да го опознаят откъм другите му страни: след като си получеха удоволствието, те побягваха като вятъра и без съмнение се присмиваха на искреността, с която той им бе угаждал. Ето защо те естествено заемаха особено място в тази негова нова ярост, но това съвсем не значеше, че другите се изключваха. Джо прехвърляше наум хората, групите, институциите, срещу които изпитваше този свой гняв — някогашните учители, казармата, дребничкия му червендалест шеф в снекбара, бандата на Ейдриън Шмит в склада на киното и така нататък. Но по-голямата част нямаха имена. Тук влизаха почти всички негови съученици, десетките чиновници, държавни служители и непознати, които се бяха държали с него грубо и снизходително, или с пълно пренебрежение. Списъкът се разрасна и включи сградите, банките и библиотеките, чиито функции той не разбираше и чиито служители винаги се отнасяха с него така, сякаш е дошъл да ограби това място или по някакъв начин да го оскверни. Накрая Джо осъзна, че целият град Албъкърки влиза в тая категория, и този извод го наведе на друга, по-широка мисъл: щом Хюстън не е по-добър от Албъкърки, то тогава е ясно като бял ден, че и Хонконг, Де-Моин и Лондон не са по-добри от Хюстън. По тая логика картата на целия свят на бърза ръка се обагри с цвета на неговата ярост.

Той обаче усещаше, че в бързината нещо е останало потулено или пропуснато; някаква първокласна гад си играеше на криеница с паметта му. Но кой? Или какво?

И изведнъж се сети за Сали Бък.

Сали Бък по телефона: „Джо, как си, миличък, браво, слушай сега, имам работа до късно и когато изляза оттука, ще бъда толкова уморена, че може да се отбия в «Хорс енд Садъл» да пийна една-две бирички.“

„Сладък? Как си? Слушай сега, баба ще ходи до Санта Фе за Четвърти[1], изглежда, си хванах нов ухажор, как ти се вижда това за една дъртофелница, а? Ти ще си бъдеш добре тука в града, нали?“

Сали Бък на прага на спалнята си:

„Май ще заема хоризонтално положение, скъпи, ще поспя една нощ за разнообразие; как прекара деня, я по-добре ми разкажи утре сутринта, толкова съм уморена, че нищо няма да чуя.“

Сали Бък в нейния козметичен салон:

„Слушай, захарче, тази чакалня е за дами, а нали си знаеш те какви са, ако искаш, вземи това списание вкъщи и се дръж прилично.“

„Хей, душа, няма защо да ме чакаш. Пък и може да се отбия в «Моли енд Едс». Нали си голям и можеш сам да се нагризкаш?“

„Бележника ти ли? Ама не го ли разписах миналата седмица? Искаш да кажеш, че са се изнизали шест седмици! Господи, как хвърчи времето, дай го тука, къде да се разпиша, отзад ли? Готово! Хайде сега се разкарвай, пиленце, че вътре ме чакат цяла тълпа клиентки.“

Сали Бък. Не можеше да си спомни защо я бе обичал толкова: тази глупава стара бъбрица с мършаво лице, която никога не си седеше на задника, непрекъснато плескаше с парфюм ноздрите си, та да не се усеща миризмата на алкохола (макар че винаги се усещаше), или пък вадеше банкноти от портмонето си, за да купи отдавна обещани неща, и щом човек се опиташе да й каже нещо, започваше да бърника пудриерата си или да маха конци от роклята си. Единственото, което можа да измисли в нейна полза, беше, че краката й бяха тънки като клечки и когато ги кръстосваше, големите й кокалести колене представляваха много тъжна гледка. Дори когато се появи като призрак в неговата хотелска стая в Албъкърки, тя пак не му оказа никакво внимание, просто седя и се тюхка, че искала да се върне в своя салон или че не можела да язди кон, или някаква подобна тъпотия. Върви, Сали, стара глупачке, върви при дявола. И ако искаш, фризирай му косата. Мамка ти.

Тогава, кой, напъваше се паметта му, която, в стремежа си да бъде справедлива, само влошаваше положението, кой, се е държал някога с него като със създание, което заслужава да му бъде обърнато внимание? Кой? Кажи кой? В съзнанието му изникнаха две лица и една каубойска песен. Лицата не му вършеха работа: собственикът на едното беше в лудницата, а другият бе престанал да бъде човек от плът и кръв преди почти две хиляди години, ако въобще и тогава е бил. Така че оставаше само „хайде, малко кученце, хайде, малко кученце…“

Удзи Найлс!

Удзи Найлс очевидно беше изключение. Но и от него каква полза? Образът му в паметта на Джо беше прекалено лъскав, прекалено блестящ, за да вдъхва доверие, това беше просто един вмирисан на тютюн, свирещ на китара, ухилен сувенир от едно отдавна, отдавна отминало лято; при това много рядък, толкова рядък, че трудно можеше да му се намери приложение на тоя свят. И така, Джо изхвърли от мислите си своенравното, сияещо, избръснато до синьо лице на Удзи Найлс и големите кокалести колене на Сали Бък: те бяха опасни за него, пропъждаха гнева му. А той някак си бе стигнал до извода, че ако иска да се оправи в този свят, ще има нужда от целия гняв, на който е способен.

Джо започна да работи по-бързо и повече в кухнята на „Съншайн“. Като трескав товареше подносите със съдове и после ги мяташе на конвейерната лента. Сякаш ако нахранеше изпускащите пара челюсти на машината с милиони и милиони съдове, тя щеше да се успокои и да избълва достатъчно пари, за да…

Той не знаеше точно за какво му бяха тези пари. Знаеше само, че трябва да събере малко повече и тогава нещо ще се случи. Действуваше целеустремено, като човек, който има план. Но не му беше много ясно какъв е този план.

Три сутрини от седмицата прекарваше в гимнастически салон, където изпълняваше трудни упражнения, боксираше се с една торба, преплуваше по осем пъти целия басейн. Забеляза, че тялото му придоби нова сила и пъргавост. Масажираше скалпа си, занимаваше се доста с косата си и му стана мания да напълни гардероба си с каубойски дрехи, денем и нощем не го напущаше чувството, вярата, че всичко ще се промени за по-добро, ако сам той се превъплъти в някакъв нов образ. Знаеше какъв е този образ, на каубой, но никога не се бе замислял много-много по какъв начин той ще му промени живота. Според една индианска легенда в даден момент от живота си всеки млад мъж сънува някакъв сън, в който вижда маска, и когато се събуди, трябва да се залови да издяла истинска маска по подобие на тази от съня. Тая маска той трябва да носи в битките, за да победи. Джо Бък сякаш бе сънувал тъкмо такъв сън и сега трябваше да се посвети на изработването на такава маска.

През тези дни той почти не си губеше времето да мечтае за компанията на други хора и въобще да размишлява за каквото и да било. Щом нямаше близък на този свят, за кого да бленува?

Затова пък, когато нощем излезеше от снекбара, дълго се скиташе без цел. Впрочем за Джо това скитане ни най-малко не беше без цел. Ако някой го попиташе какво прави, той би отминал въпроса, сякаш неговата цел беше скрита толкова дълбоко, че въпросите и отговорите не можеха да я достигнат. Но той явно търсеше нещо в тоя град. Вървеше с широко отворени очи, нащрек, оглеждаше нощните улици на Хюстън като някакъв военен разузнавач. Твърде малко от видяното заслужаваше да бъде запомнено. По-голямата част от онова, което преминаваше пред очите му, оставяше у него също толкова трайни следи, колкото отраженията върху повърхността на огледалото.

От тези многобройни нощи на скитане и гледане дълбоко в паметта му обаче се врязаха три картини, които често се явяваха в спомените му.

Едната представляваше осветената фигура на млад холивудски актьор над входа на някакво кино. Актьорът беше изправен в цял ръст, загорял от слънцето, ухилен, два пъти по-висок, отколкото в действителността, широко разкрачен, насочил голяма пушка към хората долу. Цевта на пушката беше голяма, лъскава и сякаш всеки момент щеше да гръмне.

Вторият обект в тази среднощна колекция от образи беше една кратка сцена на някакъв уличен ъгъл. Дълъг бял автомобил с подвижен покрив беше спрял на червен светофар. Жената на шофьорското място гледаше един висок, красив младеж в каубойски дрехи, който стоеше на тротоара. Моторът й угасна. Но тя продължаваше да гледа младежа. След секунда каза:

— Не мога да го включа сама, някой трябва да ми помогне.

— Естествено, че не можеш, пиленце — съгласи се младежът.

Единствено третата картина, която остана в паметта му от тези разходки, не му доставяше удоволствие, когато после си я припомняше. Но независимо дали я харесваше или не, тя си беше една от трите и той не можеше да я отхвърли. Това беше един голям афиш, изобразяващ онзи брадат млад мъж, в чиито очи гореше цялата мъка на човечеството. Над главата му беше нарисувана с едър готически шрифт някаква приписвана на него мисъл, а в долния край на афиша някой бе надраскал с малиненочервено червило думите ДА ТИ… МАМАТА.

Ето това намери Джо Бък, когато търсеше да открие собствения си път.

[1] Четвърти юли, националният празник на САЩ. — Бел.прев. ↑

Част втора

1

Мощният мотор на автобуса веднага взе акъла на Джо и през първите сто-сто и петдесет километра той почти изцяло посвети вниманието си на него: звукът при смяната на скоростите, въздишките на спирачките, а когато излязоха на магистралата — приглушеното басово бучене на нещо, което, вместо да се изморява, сякаш укрепваше с километрите. Отпред до шофьора имаше свободно място; Джо отиде да поседи малко там и да изпуши една цигара, беше като хипнотизиран от това, което ставаше между автобуса и магистралата, от това как магистралата сякаш влизаше под автобуса и всичките тия километри изчезваха в огромната машина, а междувременно машината още повече заякваше. Преди да се върне на мястото си, на Джо му се дощя да каже нещо на шофьора.

— Ама е мощна тая пущина, а?

Но шофьорът дори не го и погледна.

Докато се връщаше на мястото си, Джо се почувствува като цирков артист, който танцува на кон. Това огромно същество, в чиято сърцевина се движеше, имаше нещо общо с него, но точно какво — Джо едва ли можеше да определи по-добре от самия автобус. И все пак той усещаше някаква съпричастност със света на времето и пространството, някакво движение напред към съдбата.

Седнал на мястото си, Джо се усмихна при мисълта за тази нова представа, която имаше за себе си, и изпрати една въздушна целувка на новите си ботуши. Не след дълго очите му се затвориха и той заспа дълбокия, непрогледен сън на едно все още неродено създание.

Първата половина от голямото пътешествие на Джо към Източното крайбрежие протече по този начин. Понякога очите му бяха отворени, но дори и в такива случаи той си се представяше сред местата, покрай които минаваха, все още толкова уверен в себе си и в бъдещето си, че почти не се замисляше за тях.

Едва следобеда на втория ден, денят, когато в пет часа след пладне Джо трябваше да пристигне, той започна малко нещо да се тревожи. Краят на пътешествието взе да го плаши. Дойде му наум, че може да е заплетен в някоя гигантска мошеническа игра, в която да е едновременно и жертвата, и злосторникът. Например: какво, по дяволите, щеше да прави той в Ню Йорк Сити? Джо все поглеждаше над главата си, за да почерпи увереност от черно-белия си кожен куфар и от всичките красиви неща вътре в него, и на всеки две-три минути попипваше джоба на хълбока си, където бяха парите му. Изучаваше лицата на другите пътници и се питаше дали някой от тях не му е потенциален съюзник, или пък дали и те като него не са пришълци, смутени от перспективата да пристигнат в най-богатия и най-високия от всички градове.

Последната спирка беше в щата Пенсилвания. Джо взе куфара със себе си в тоалетната и употреби двайсетте минути, за да се поспретне за пристигането си в Ню Йорк Сити. Избръсна се, напръска се с „Флорида Уотър“, облече си чиста риза и набързо лъсна със слюнка ботушите си. Въпреки че имаше и други мъже, Джо не можа да се въздържи и ползува огледалото по своя си начин. Отдалечи се от него, нагласи израза на лицето си, стойката, после се завъртя, за да изненада отражението си. Това, което видя, го успокои извънредно много. Когато, „клик-клик-клик“, излезе от тоалетната, някои от другите пътници вече се връщаха към автобуса. Двете много млади момичета, които седяха напред и през цялото пътуване твърде осезателно усещаха присъствието на Джо Бък, се качиха точно преди него. Едното, възбудено от близостта му, се изкиска задъхано. Джо беше възхитен. На минаване покрай тяхната седалка докосна широкополата си шапка и ги дари щедро с привлекателната зъбата усмивка, в която се беше специализирал. Тяхната реакция беше буйна и истерична: в продължение на километри те изпадаха в нещо като божествен ад от болезнена възбуда, надаваха сподавени писъци, криеха се зад мокрите си кърпички, ръгаха се с лакти. Джо се успокои и вече дори не си спомняше какво го бе разтревожило. Какво ще прави, като стигне в Ню Йорк Сити ли? По дяволите, та има ли нещо по-просто от това? Ще се запъти към Таймс Скуеър и ще се предостави на нюха си.

2

В хотел „Палъс“ на Тайм Скуеър едно сбръчкано възрастно пиколо отведе Джо до стаята му и на няколко пъти го нарече „сър“, докато му носеше куфара. Джо му даде един долар, после затвори вратата и огледа стаята. Беше два пъти по-скъпа от оная в Хюстън, но многократно по-приятна, а имаше и отделна баня. Стените бяха наскоро боядисани в зелено; жълтеникавокафявата покривка на кревата — идеално чиста; мебелите — кленови. Над леглото висеше акварел, изобразяващ Манхатън, а до леглото имаше телефон на поставка. Джо реши, че се е наредил превъзходно.

Разопакова багажа и остави радиото върху нощното шкафче. После си запали цигара и седна до малкото бюро пред прозореца, като въртеше глава ту напред, ту назад и разглеждаше изумен своите два нови свята — там, навън, Четиридесет и втора улица, пулсираща, богата и шумна, и тук, вътре, тази стая, в която щеше да виси закачена шапката му и да си почива главата му.

Загледа се в скрина и в един безумен момент му се стори невероятно, че всичките му лични вещи са все още там, макар сам току-що да ги беше подредил. В този кратък миг той беше убеден, че щом нещо не се вижда, то въобще не съществува.

Прекоси бързо стаята и се взря в огледалото над скрина. С облекчение установи, че самият той все още е там, но за да се увери напълно, помаха с ръка, усмихна се на отражението си и духна облаче дим към него. После прегледа чекмеджетата на скрина и гардероба. Успокоен, прекоси отново стаята, спря пак да се усмихне на отражението си в огледалото и каза: „Няма страшно, каубой. Ето, нареди се тук и съвсем скоро ще станеш богат.“ Изкара няколко танцови стъпки и се върна на бюрото, за да си допуши цигарата.

Дебела, невероятно раздърпана старица седеше на тротоара отсреща пред входа на едно кино, поливаше мръсните си боси крака с някаква течност от една бутилка и ги разтъркваше със свободната си ръка. Никой не й обръщаше внимание. Един полицай я погледна с известен интерес, но без загриженост, и после се отдалечи.

— Твоята стая — каза той на радиото си.

Отиде до него и го включи, надяваше се звуците да му създадат чувството, че наистина е пристигнал в това ново място.

Писклив, леко истеричен женски глас, каза: „Ето такава е моята система!“ След което се изкикоти. Обади се мъжки глас с някаква особена, електронна жар: „Ама как? Това надминава всичко, което съм чувал досега! Когато страдате от безсъние, просто ставате от кревата, така ли?“ — „Да!“ — изпищя жената, изгубила контрол над себе си. „И какво правите, за бога?“ — настояваше мъжът. „Запалвам лампата! — заяви тя задъхано. — И се обличам. И се заемам да свърша някаква работа, може дори да сготвя нещо! Или да изпека!“ Очевидно напълно изтощена, жената не можеше да говори повече. Мъжът попита: „А не сте ли много изморена на следващия ден?“ — „О, не! — закле се жената, гласът й най-неочаквано прозвуча страшно сериозно, сякаш я бяха обвинили в нещо ужасно, да речем, в симулация. — Не съм, честна дума, не съм!“

На Джо му стана мъчно за жената, но същевременно това, което чу, го зарадва. Защото то сякаш потвърждаваше всички онези слухове за жените по Източното крайбрежие. И каза на висок глас:

— Съвсем ми е ясно какво ти е, уважаема. Само да дойда там, в тази радиостанция, и веднага ще те оправя.

„Разбира се — продължи жената, — може и да припадна тук на място, пред микрофона!“ — И изпадна в пълна, задъхана истерия.

„Е — обади се говорителят, като хихикаше глупаво, — надявам се, че няма да припаднете, преди да ни изпеете нещо!“

После той пусна плоча, на която жената, записана в студио и в много по-спокойно състояние на духа, изпя „Моето глупаво сърце“.

Докато тя пееше, Джо отвори чекмеджето на бюрото. Намери една химикалка и две картички с изглед от хотела. След известно проучване можа да установи кой е неговият прозорец, нарисува около него кръгче с химикалката, после обърна картичката от обратната страна и написа „Мила“. После спря, като се чудеше мила коя. Тъй като не беше в състояние да измисли чие име да сложи, скъса картичката на две и я хвърли през прозореца.

Жената от радиото пееше, че този път не е измама, че този път е любов.

Джо взе втората картичка, отново загради с кръгче своя прозорец и написа върху небето: „Това съм аз.“ А на обратната страна, след като пропусна оная част с „милата“, написа: „Настаних се тук — Ню Йорк не е кой знае каква голяма работа, но си имам жилище и при това много чисто…“ Върху мястото, предназначено за адреса на получателя, изрисува с печатни букви думата: ГОВНО. После скъса картичката на две и каза: „Аз съм пълен идиот, ако съм дошъл в този град само за да пиша картички.“ Тъкмо хвърли парченцата от картичката през прозореца и се сети за един човек, до когото можеше да я адресира: неговия колега негър от кухнята в снекбар „Съншайн“. Подаде главата си през прозореца и видя, че късчетата хартия все още летят към улицата. За момент му се стори, че едното ще кацне точно върху шапката на някакъв спрял моряк, но морякът тръгна и се включи в потока на надвечерните минувачи.

3

Джо нагласи крачката си така, че двамата с богатата дама да стигнат до ъгъла в един и същи момент. Ако има късмет, ще светне червено, те ще трябва да чакат заедно и някак си ще подхванат разговор, в който на богатата дама ще й бъде предоставена възможността да предложи цена за неговата стока. Той бе очаквал по-друго от Парк Авеню: никой от няколкото души, които вървяха по него в полуздрача, не го загледа. Вярата му в самия него и в проекта му беше в най-добрия случай твърде крехка, тъй че Джо трябваше особено внимателно да избягва каквото и да било съмнение, което би я ударило и разрушило.

Например богатата дама пред него не показваше с нищо, че изпитва глад за онова, което той можеше да й предложи. Но Джо знаеше, че ако дори за момент се замисли над нейната безпогрешна, елегантна самонадеяност, очевидна във всеки детайл от външния й вид, във всяка нейна крачка, в миг ще изгуби решителността си.

Жената беше среда на ръст, с деликатна фигура и кестенява коса. Вървейки след нея по Парк Авеню, Джо се възхищаваше на глезените й. Те бяха тънки, красиво оформени и сякаш му казваха: „Ние не сме много силни, но все пак достатъчно, а и сме богати.“

На ъгъла на Тридесет и девета улица, докато чакаше да се смени светофарът, Джо си свали шапката и я прилепи към сърцето си.

— Извинете, госпожо — каза той, като впрегна всичките мускули на лицето си в една широка усмивка, — но аз съм за първи път в тоя град, току-що пристигнах от Хюстън и искам да намеря Статуята на свободата.

Богатата дама продължаваше да стои към него в профил, наистина изящен и красив, без да показва с нищо, че е чула думите му.

Когато светлината се смени, богатата дама прекоси Парк Авеню. Джо я последва. Тя спря на източната страна на улицата, обърна се към него и го попита:

— Шегувате ли се? За Статуята на свободата?

Тонът на гласа й беше прям, нито приятелски, нито враждебен.

— Да се шегувам ли? Не, госпожо. О, не! Сериозно говоря!

— Извинете ме тогава — каза тя; явно не беше убедена, но си имаше някакви свои причини да продължи. — Помислих, че се опитвате да… няма значение.

Тя се усмихна и Джо изведнъж долови много особената красота на една жена в края, най в края на младостта й — старостта напираше под повърхността на кожата й, но още не се беше появила, още не — и на все още младите й сини очи, в които имаше повече съчувствие, отколкото би могло да има в някои наистина млади очи.

Жената погледна на юг.

Всъщност аз съм я виждала само от параход. Но чакайте да си помисля, почти съм сигурна, че трябва да вземете метрото от Седмо Авеню и да слезете на крайната спирка. Ох, все пак не съм съвсем сигурна. По-добре попитайте някой друг, за всеки случай.

Джо беше до такава степен поразен от жената, че почти не чу думите й, но всяка от тях, оформена от устните й, му се струваше като някакво чудо на красотата.

— Ама вие наистина сте много хубава — каза той и сам се изненада.

Изумена, жената се обърна бързо към него, беше се изчервила и това го изпълни с трепет.

— О! — възкликна тя, като се опитваше да се намръщи, само че очевидно не беше от ония, дето се мръщят. — Значи, вие въобще не търсите Статуята на свободата!

— Така е, госпожо, не я търся — съгласи се той.

Тя, без да иска, се усмихна, усмивката увеличи броя на бръчките по лицето й и подсили синьото на очите й, които заблестяха още по-съчувствено. Това лице и особено тези забележителни очи сякаш казваха: „Ние с вас сме едни чудесни хора, ние виждаме всички онези прекрасни неща на този свят, които другите не забелязват, но сега, след като се позабавлявахме тайничко, вече е време да се разделим.“

На глас тя просто каза довиждане. И си тръгна.

Той се зазяпа след нея и забеляза, че стегнатият й задник сякаш усещаше погледа му. Това го зарадва. Чак стомахът му се сви. На него винаги му бе харесвал начинът, по който вървят някои жени — въртят задник, но преценяват внимателно до каква степен, и същевременно държат главата си толкова нависоко, като че мислите вътре в нея са на десет хиляди километра по на север от Северния ледовит океан и са студени като него. Но сега, наред с възхищението си, Джо Бък почувствува и някаква слабост, някакво разбълникване дълбоко в тялото си; трябваше да стегне мускулите на краката си и да забие пръсти в подметките на ботушите си, за да не залитне.

— Опасна мадама — каза той на глас, но все пак тихо, като я гледаше как се носи по Тридесет и седма улица. — Пък и богата — добави и пое бавно след нея, но по отсрещната страна на улицата; при всяка нейна крачка й се възхищаваше все повече и повече. — Жалко, че не е от тези, дето купуват — заключи Джо, когато тя зави и тръгна по стълбите на голяма богатска къща.

Видя я как си отваря входната врата. Видя я как си влиза в къщата. Нещо студено и ужасно го сграбчи за сърцето и той издаде някакъв звук, който в никакъв случай не беше дума: вратата й се затвори.

Джо приседна на стъпалата на една отсрещна къща и продължи да наблюдава нейния дом, като се чудеше какво ли означава това негово ново неочаквано страдание. После тъмните прозорци на първия етаж безшумно и кротко пламнаха в светлина. Светлината имаше цвета на кехлибар и беше топла като плът, но Джо нямаше никаква представа защо го болеше толкова, като я гледаше. Знаеше със сигурност единствено това, че полуздрачът бе преминал и бе дошло време за едно хубаво, голямо питие.

Насили се да стане и закрачи отново. И ето че съвсем скоро попадна на един друг, коренно различен тип богата дама.

4

Втората богата дама разхождаше бял френски пудел по Лексингтън Авеню в района между Двадесета и Тридесета улица. Когато Джо я забеляза, тя гледаше някакви жълти хризантеми, изложени пред витрината на един цветарски магазин.

Пуделът беше толкова малък, че приличаше на играчка с пружина; самата дама обаче беше огромна. Тя създаваше впечатление за известна филмова звезда, чийто апетит е провалил кариерата й. Беше брюнетка, миглите й стърчаха на два сантиметра, по лицето и ноктите на пръстите й имаше доста боица. Тая украса й придаваше вид на марионетка, вътре в която има не само една ръка, а цял човек: гледаш зелените очички, дето надзъртат от тая голяма кукла и се питаш кой ли е малкият човечец вътре в нея.

И така, тя изучаваше хризантемите, а Джо уж се загледа в розите, додето му стана ясно, че дамата много добре е усетила присъствието му.

— Хайде, по-бързо, миличко — каза тя раздразнено, обръщайки се към кучето, което се беше свило под масата пред цветарницата и се напъваше. — Направи аки заради мама. Хайде, направи аки.

Джо притисна широкополата си шапка към сърцето.

— Извинете, госпожо — каза той, — аз съм съвсем отскоро в града, пристигнах от Хюстън, Тексас, и ми се иска да видя Статуята на свободата.

Жената го погледна с вдигнати вежди, зяпнала от изумление.

— Искате да видите какво?

— Статуята на свободата — каза той с усмивка, която можеше да заслепи луната. Имаше обичай да потрепва леко с устни, от което усмивката му изглеждаше неволна; това някак си увеличаваше неизмеримо много стойността й.

Богатата дама посрещна погледа му и издържа на него като мъж.

— Тя е в Сентрал Парк и пикае там — каза дамата. — Ако побързаш, ще хванеш вечерния сеанс. А сега, хайде, разкарай се.

Гласът й беше дрезгав и силен.

Тъкмо когато си тръгваше обаче, втората богата дама намигна на Джо. И му се усмихна явно предизвикателно. Напълно озадачен, той я гледаше как, разтресла меса, се отдалечава по Лексингтън Авеню в тясната си черна рокля и розовите си обувки с високи токчета, а малкото кученце подтичваше след нея.

При светофара тя се обърна назад, улови погледа на каубоя, усмихна му се, после взе кученцето и изчезна зад ъгъла, като нареждаше нещо по бебешки на малкото животинче, впримчено в сгъвката на ръката й.

Джо забърза към ъгъла и я видя, че го чака под тентата на една кооперация. Като се увери, че той я следва, жената влезе в сградата.

След секунда Джо мина през вратата от масивно злато — е, може би не от масивно злато, но покрита с някакъв метал с цвят на злато, — която създаваше впечатлението, че тук парите престават да бъдат проблем. Влезе в застлания с килим асансьор, в който богатата дама гледаше право пред себе си, сякаш въобще не го забелязваше. Но в мига, в който вратите се затвориха с оня свой приглушен, скъп звук „шшшшт“, богатата дама се хвърли върху Джо, облиза устните му с дългия си език, потърка стомаха си в неговия. После, макар да беше много масивна, тя му се усмихна така, сякаш е съвсем мъничка, и каза:

— Здравей.

Джо потрепери.

Пуделът изджафка, чу се ново „шшшшшт“ и те влязоха направо от асансьора в частен апартамент с пухкави бели килими.

Богатата дама го хвана за ръката.

— Трябва да завъртя няколко телефона — каза тя и го задърпа след себе си към едно бюро в бяло и златно, върху което имаше телефон. С едната ръка почна да набира някакъв номер, а с другата разкопча панталоните на Джо и се залови с ципа му.

Целият епизод се развиваше с такава бързина и по такъв начин, които надминаваха и най-смелите представи на Джо.

— Обажда се Кас Техюн — изговори богатата дама в телефонната слушалка, докато лявата й ръка вече действуваше в панталоните на Джо. — Някой да ме е търсил? Кой е там? Имелда? Здравей, скъпа. Има ли нещо за мен? Нийдълман, точно така. Разбрах. Преди колко време? Казах кога. Добре, а откъде, от Мъри Хил пет? Не, не, няма значение, разбрах. Разбрах, Имелда, мила, казах ти, че разбрах, дявол да го вземе! Благодаря ти! Довиждане.

Без да остави слушалката, тя прекъсна линията с пръст. После погледна надолу, за да види какво е намерила с лявата си ръка.

— Охо! — възкликна възхитена и без да изважда ръката си, набра номера на Мъри Хил.

— Ако обичате, мистър Нийдълман.

Последва пауза, през която тя пусна Джо, вдигна полата си, обърна се и прилепи задник към него, като го накара да я обхване с ръка през кръста.

— О, здравейте, мистър Палмбаум, какво правите там? Добре, благодаря. Наистина поразително. А сега може ли да се обади Мори? — Последва нова пауза: тя пъхна ухото си в устата на Джо. — О, господи, о, спри — извика, — не мога, ще умра. Мори? — Гласът й стана нежен и сладък: сякаш подмамваше малко дете да влезе в газова камера, като му обещаваше бонбони. — О, Мори. Здравей, разбрах, че си ме търсил. Бях излязла да разходя Бейби. Не, скъпи, само сега излизах. Ами нали той трябваше да направи аки? А, да, всъщност наистина го разходих още веднъж преди това. Около три. Но, скъпи, аз проверих и нямаше нищо за мене, честна дума. Ти не си казал, че си ме търсил, нали? Е, стига толкова! Нали точно това казах! Караш ме да се ядосвам. Гади ми се вече. Ще затворя телефона и ще си изповръщам червата. Мори, ама ти наистина ме нервираш, да знаеш! Само за едно си мислиш, като говориш с мене, я си гледай работата!

Изкиска се и продължи:

— Разбира се, че се шегувам, глупчо. Слушай сега, кога ще можеш да дойдеш? — Тя се обърна с лице към Джо и тикна езика си надълбоко в устата му. В това нейно действие нямаше никаква страст: изглежда, по-скоро я тласкаше някакво медицинско любопитство относно формата на задните му зъби. После изтегли бързо сондата и каза в телефонната слушалка: — Добре, щом казваш, но съм много разочарована. — Тя смигна на Джо и му показа среден пръст. — В такъв случай, Мори, ще дремна час-два, после може да хапна надве-натри пред телевизора и полека-лека ще започна да се обличам, ама много продължително, за да убия времето. Нали така? Чудесно, пиленце, до довечера в дванайсет в „Джили“. Ето ти една голяма мокра целувка.

И тя издаде неприличен звук в слушалката, след което завърши разговора с глезена интонация:

— Не, само една! Обичам те страхотно.

После затвори телефона и насочи цялото си внимание към Джо Бък.

5

Първоначалното предположение на Джо относно финансовото състояние на Кас Трехюн се основаваше доста лекомислено върху два фактора: дребните размери на кучето й — сигурно струва цяло състояние да поддържаш живот в такова малко същество — и броя и големината на изкуствените брилянти по пръстите й, които той взе погрешно за истински. Преценката му се подкрепи по-после и от още една твърде съмнителна представа: че човек, който живее в апартамент, надстроен върху покрива на такава висока сграда, с положителност има повече пари и от архиепископ.

Затова, в единайсет и нещо, докато Кас взимаше душ, за да се приготви за среднощната си среща с мистър Нийдълман, Джо се посъветва с изображението си в огледалото на спалнята.

— Знаеш ли, Кас — рече той гласно, — искам да ти кажа, че тая вечер прекарах тука чудесно, по-хубаво от това, здраве! Ами да, факт. И затуй не ми се говори по работа, ха-ха.

Такова едно начало му се стори доста кофти, та затова спря и опита нов курс.

— Хей, красавице! — подпря се с две ръце на тоалетката и впери очи в изображението в огледалото. — Мога ли да получа двайсетарка? — Ама, разбира се, душичке! — обади се един въображаем тъничък гласец. — Даже вземи петдесет! Макар че, бог ми е свидетел, заслужаваш и сто.

Той сви устни и изпрати една въздушна целувка към огледалото, след което отново се усмихна.

Кас излезе на пръсти от банята, напълно гримирана, но все още гола. Изпаднала в някакво смешно настроение на свенливост след банята, тя държеше пешкир пред тялото си.

— Не гледай — каза и тръгна към гардероба.

— Знаеш ли, Кас — рече каубоят, — аз, ъ-ъ, много хубаво изкарах тука тая вечер.

— И аз, любов моя — чу се гласът й иззад вратата на гардероба.

— По-хубаво от това, здраве му кажи!

Миг по-късно към него се приближи заднишком една кула от черни мъниста и украшения от слонова кост.

— Я ми вдигни ципа, Текс[1]!

Джо вдигна ципа на роклята й. После каза:

— Знаеш ли, Кас, аз, ъ-ъ, да си кажа правата, за мене това е работа.

Тя седна пред тоалетката и взе да си пръска косата с лак.

— О, бедничкият — възкликна. — А Мори чак получи язва от много работа.

— Хм. — Джо се замисли за момент. После каза: — Е, не знам Мори какво работи, но моята работа е по-различна.

Вниманието на Кас явно беше другаде.

— Ти въобще си много по-различен от Мори — рече тя, — и то в много отношения. Колкото до това, можеш да ми вярваш.

Тя се разгледа най-подробно в огледалото. Откри някакъв пропуск в устата си и взе червилото.

— Всъщност — продължи Джо, като се питаше дали ще може да изрече следващите думи, — аз съм… проститутка.

Ето, каза го!

— Хм — каза тя, после опъна горната устна по зъбите си и я намаза с оранжево. — Чек тряа а ечели.

— Моля?

Тя отпусна устната си и запуши червилото с капачето.

— Казах, човек трябва да печели.

Джо се разсмя.

— Ама ти наистина ли чу какво казах?

На това Кас не отговори. Но Джо се обнадежди, когато тя стана от тоалетката и отиде до един скрин, откъдето извади вечерна чантичка от златно ламе.

— Извинявай, котенце — каза тя. — Вече съм с единия крак навън. Май ще е по-добре да се изпаряваш.

Тя отвори вечерната си чантичка. Джо се разтрепери от вълнение. Приседна на леглото и се опита да скрие радостта си, като взе да почуква един в друг ботушите си. С крайчеца на окото си я видя, че се приближава до него, спря и наведе чантичката до нивото на очите му.

Чантичката беше широко отворена и празна.

— Текс — каза Кас, — можеш ли да ми услужиш с малко пари за такси? Не успях да отида до банката днес следобед. — Обхвана брадичката му с длан и го погледна прелъстително. — Толкова си сладък! — рече. — Мразя парите, а ти? Чудесно се позабавлявахме. Впрочем защо не ми запишеш телефона?

Шокът беше страхотен, но Джо се окопити бързо. Изсмя се с половин уста и каза:

— Интересно, че спомена за пари. Тъкмо и аз исках да те помоля за същото.

Опита се да завърши молбата си с нов смях, но звуците замръзнаха в гърлото му заедно с въздуха и с всичко друго в стаята. Настъпи един продължителен, опасен момент на пълно мълчание.

Накрая жената, която все още държеше брадичката му, прошепна безстрастно:

— Как, ти искаш пари от мене? Искаш пари от мене, така ли? Това ли искаш, пари, а?

На Джо му беше невъзможно да прояви дар слово, но Кас очевидно откри някакъв отговор в очите му.

— Изнудвач! — каза тя, като стисна брадичката му. — Копеле! Мръсник! Ти какво си мислиш, че си имаш работа с някоя дърта повлекана ли? Я ме виж: трийсет и една! Мислиш, че като си майстор, можеш да искаш мангизи, а? Че ти не си с всичкия си. Ами аз съм страхотно маце, само на трийсет и една, к’во ще кажеш? Ще те убия и окото ми няма да мигне!

Изведнъж от очите й бликнаха сълзи. После тя извика и се хвърли на кревата, като нареждаше: „В живота си не съм…“ и някакви други фрази, които оставаха неразбираеми, тъй като беше напъхала няколко пръста в устата си.

Джо се изправи. Не знаеше нито какво да каже, нито какво да направи. Запали си цигара, пусна клечката в един пепелник и напълни с дим дробовете си. Застана прав над жената и заоглежда тялото й, за да намери някакво указание как да действува по-нататък. Голите й рамене се тресяха от риданията и тя приличаше на някакъв изхвърлен на брега кит в предсмъртна агония. Смая го това колко голям може да стане човек от скръбта.

— Хей — подвикна Джо и седна на кревата до нея. — Хей, Кас! — Сложи ръка на гърба й и я раздруса лекичко. — Ама ти да не си помисли, че го казах сериозно? Това за парите де? Че то си беше шега! Хайде де, а пък аз си мислех, че имаш чудесно чувство за хумор, явно съм сбъркал.

После стана, уж разочарован от нея.

— А! Ама ти се преструваш, въобще не плачеш. Колко ти трябват за таксито? — Той си извади парите, цялата пачка. — Колко искаш, мила? Пет? Десет? Хайде де, казвай!

Наведе се и протегна парите към лицето й.

— Отвори си очите! Погледни! Ще те моля ли за пари, като съм си лепнал на задника такава пачка, а? Помисли само! Господи, та аз съм от Хюстън, Тексас, уважаема, и баща ми е експерт по петрола! Никога не ми се е налагало да взимам пари от някого. Хайде де, няма ли да спреш с тоя рев?

Звуците на нейната скръб се усилиха. Той й подаде няколко хартиени кърпички от нощното шкафче. Тя ги притисна до лицето си, но продължи да ридае.

Тогава той се наведе към нея и й подвикна съвсем тихичко в ухото:

— Хей. — Докосна я по бузата. — Ти си страхотно маце, Кас. Човек само като те гледа, и му се дощява.

Тя отвори очи. Джо кимна.

— Ами да, факт — каза.

После взе една двайсетдоларова банкнота и я пъхна между гърдите й.

— Ето, вземи.

Кас Трехюн се надигна, седна и здравата се изсекна.

[1] Съкратено от тексасец. — Бел.прев. ↑

6

След като излезе от дома на Кас, Джо се отби в една съседна кръчма да пийне нещо. Беше изморен, а мозъкът му — размътен. Мислите му непрекъснато се връщаха към онази ужасна жена от тексаския публичен дом, майката на Томбейби. И сам не знаеше защо, но лицето на тази вещица непрекъснато пробягваше през спомените му.

Взе си още едно питие, надяваше се, че алкохолът ще промие мозъка му и ще му помогне да мисли по-ясно. После повървя малко, като поглеждаше към уличните табели, но без всъщност да се замисля накъде отива. В полунощ се озова в някаква друга кръчма, голямо заведение с размерите на склад, което се наричаше „Евъретс“ и се намираше на Бродуей, близо до Четиринадесета улица. Телевизор и грамофон-автомат ревяха един срещу друг като електронни невротици, звуците им отскачаха от грапавия мозаичен под и се удряха във високия ламаринен таван, вдигаха безбожна врява, но това явно не правеше впечатление на никой от двайсетината клиенти на бара.

Джо гаврътна още две чисти уискита, след което ги поля с бира. После запали цигара и се озърна за огледало, в което евентуално би видял нещо по-разбираемо за него. Хуанита Беърфут, изглежда, завинаги се беше настанила в съзнанието му. Клечеше там и му правеше някакви знаци, приличаше на дявол, който ръководи събрание в ада. Той виждаше как се движи устата й, чуваше дори звука от гласа й, но самите думи не бяха ясни. Забеляза малко огледалце върху автомата за цигари, та отиде да си купи без нужда един пакет „Кемъл“, взря се в изморените си очи, без да престава да мисли за Хуанита. Нали тъкмо тя първа му тикна тая муха за Ню Йорк в главата, тъй че, ако можеше сега да му даде някакъв съвет…

Съвет.

Имаше нужда от съвет, и това си е. Тая мисъл го завладя: няма да предприеме нищо повече в тоя град, докато не намери някой, който е наясно с положението и който да го насочи.

В това разположение на духа Джо се върна на бара, където установи, че е наблюдаван от един човек, дошъл в негово отсъствие. Той беше мършав младеж на двайсет и една, двайсет и две години, не по-висок от дете; седеше до стола на Джо.

Като видя, че е привлякъл вниманието на Джо, той се ухили и му махна лекичко с ръка.

— Извинявай, че те зяпам — каза младежът с нюйоркски акцент. — Възхищавах се на великолепната ти риза. — Разтърси одобрително глава. — Да-да, страхотна риза. Сигурен съм, че си платил добри пари за нея, а? — Говореше с дрезгав шепот, в който Джо определено долавяше някаква конспиративна нотка. Кой знае защо, той беше уверен, че този начин на говорене свидетелствува за близост с подземния свят.

— Е, да, не е евтина — отвърна скромно Джо. Сложи юмруци на хълбоците си и се огледа преценяващо. — Искам да кажа, най-нормална риза. Не обичам, ъ-ъ, нали разбираш, да нося евтини неща. Прав ли съм?

Изведнъж Джо разбра от кого ще получи необходимия му съвет.

Протегна ръка и каза:

— Джо Бък от Хюстън, Тексас. Искаш ли да ти взема нещо за пиене, а?

Стиснаха си ръцете. Мръсният къдрокос русоляв дребосък се представи като Рико Рицо от Бронкс. Държеше се така, сякаш знаеше всичко, дето е за знаене. При това умееше и да слуша: големите му кафяви очи гледаха откровено, мъдро и приятелски, а големите му уши стърчаха, като че някакви невидими ръце ги подпираха отзад, за да могат да чуват максимално.

Докато говореха, Джо непрекъснато снабдяваше Рицо с пиене и с цигари. Чувствуваше се домакин и желаеше да почете госта си възможно най-добре, настояваше все той да налива бирата и да пали цигарите.

На Джо му се стори, че прави някакво забележително откритие относно алкохола. Той не само че му позволяваше да общува с лекота, но и му даваше някаква нова власт над собствения му език: Джо разкри пред Рицо своята дилема в най-големи тънкости, и то така, че гостът му го слушаше със зяпнала уста. А когато Рицо прояви интерес към настоящото му финансово състояние, Джо го засипа с подробности като най-добросъвестен счетоводител, съобщи му дори, че са му останали точно деветдесет и един долара. В брой. В джоба на панталона му. Левия.

Рицо реши, че трябва да ги преброят. За всеки случай.

В този момент от разговора им в заведението влязоха двама младежи, които веднага привлякоха вниманието на новия приятел на Джо. Те се настаниха на столчета в другия край на бара. Рицо очевидно се стараеше да избегне всякакъв контакт с тях. Той предложи на Джо да се преместят в някое сепаре.

Като тръгна след Рицо към дъното на салона, Джо забеляза две неща у приятеля си: първо, че е сакат. Левият му крак беше по-малък от другия и деформиран, вероятно в резултат на някаква детска болест. При всяка стъпка тялото му се накланяше настрана, тъй че сякаш не вървеше, а се търкаляше като същинско изкривено колело. Второто нещо, което забеляза Джо, беше, че големите щръкнали уши на Рицо въобще не приличаха на уши на възрастен човек. Изведнъж дребосъкът се превърна в дванайсетгодишно хлапе и Джо едва се сдържа да не му дръпне ухото или някой кичур от мръсната коса.

Когато сядаха — в едно сепаре близо до гърмящия грамофон-автомат, — Джо видя как Рицо повдигна левия си крак с две ръце и го намести под масата. От напрежение стискаше зъби, а лицето му побеля.

Това беше един критичен момент за Джо: откритието, че неговият нов приятел страда и че вероятно живее в постоянно страдание можеше да развали напълно този чудесен час, който те прекарваха заедно. Алкохолът бе дарил Джо с особена проницателност и сега той съзираше една житейска истина, която до този момент бе оставала скрита за него: че винаги, дори и в най-прекрасния момент, някъде се спотайва грозотата и може най-неочаквано да изникне. С някого уж се разбираш чудесно, но изведнъж научаваш нещо и всичко става много тягостно и тъжно. Това откритие, както и съзнанието, че сам не може да стори нищо, за да оправи недъгавия крак, възбуди яростен гняв у Джо. Толкова яростен, че той не беше в състояние да задържи за дълго погледа си върху предмета на този гняв. Поседя така, изпълнен с цялата тая ярост, без да има върху кого да я излее, когато изведнъж очите му се спряха на грамофона-автомат. Започна да вика разни мръсотии по негов адрес, заради шумовете, дето произвеждаше, и си представи мислено някакъв филм, в който висок каубой риташе до безсъзнание тия цветни светлинки. Стана, за да превърне този образ в действителност, когато нещо в лицето на Рицо го спря: изненада и тръпка на страх.

Объркан, Джо се усмихна извинително и тръгна към тоалетната. По пътя усети някои твърде неприятни странични ефекти от алкохола: гадеше му се, виеше му се свят. Трябваше да побърза за тоалетната, за да не повърне на пода.

Изплакна устата си в умивалника и се обърна гласно към изображението си в огледалото; за своя изненада проговори с гласа на Хуанита Беърфут, много по-басов от неговия собствен:

— Хайде, по-кротко с пиенето, каубой, работа имаме да вършим.

— Млъквай, стара вещице, знам аз какво правя — сопна се той, като се силеше да говори със собствения си глас.

Когато се върна на масата, каза:

— Май ми стига толкова пиене. Да-да.

Погълнат от някаква друга мисъл, Рицо кимаше и гледаше Джо с присвити очи.

— Знаеш ли, вече всичко ми е ясно — каза той, тикайки думите една след друга по чакълестата алея на гърлото си. — Имаш късмет, Джо. Дай ми цигара.

Джо бързо му подаде една „Кемъл“ и му я запали. Чувствуваше, че му предстои важен момент, затова запали една и за себе си, всмукна дълбоко и се наведе напред.

Рицо изпусна облаче дим. После пак закима, все така загледан в Джо. Измуча едно „ммм-хъмм“, повтори го три-четири пъти, като всеки път виждаше лицето на Джо по някакъв нов начин.

— На тебе ти трябва само мистър О’Даниъл — издума накрая.

В тоя момент грамофонът-автомат изпадна в нов пристъп на буйство и Джо въобще не можа да чуе името на това, което му трябвало.

Рицо се зае да маха късче тютюн от езика си, после го хвана между палеца и показалеца си и започна да го изучава.

Джо го стисна за китката.

— Какво ми трябва, какво ми трябва? — завика той.

— Мистър О’Даниъл — повтори Рицо.

— Мистър О’Кой?

— Мистър О’Даниъл.

— Говори по-високо!

— Менажер! — извика Рицо. — Трябва ти менажер, знаеш ли какво е това менажер?

— Не, казвай.

— Добре, слушай тогава. — Рицо се наведе напред и, кой знае по какво чудо, Джо вече можеше да чува всяка негова дума. — Тия мадами, дето искат да си купят такова нещо, повечето от тях са по-възрастни, богати и много издигнати в обществено отношение. Загряваш ли? Така че няма да хукнат към Таймс Скуеър, за да си търсят стоката. Ясно като бял ден, нали? На тях им трябва посредник, агент, представител. Слушаш ли ме, Джо?

— Да. Да! — Джо кимна енергично и отново нагласи главата си в предишното положение, така че ухото му да е близо до устата на Рицо.

— Което значи, че всичко е наред — заключи Рицо. — Този човек е мистър О’Даниъл! — Той разпери ръце с дланите нагоре. — Ето това е.

Джо почувствува, че му олеква. Облегна се назад. Седалката му беше твърда, но той я усещаше като пух. Разтърси глава, усмихна се и каза:

— Мамка му.

После се изсмя щастливо.

— Например — продължи Рицо — преди около две седмици аз му изпратих един човек. И тоя човек сега е от добре по-добре. Нови дрехи. Кола. Всеки божи ден ходи в банката — за да внася пари естествено. А доколкото знам, съвсем не е чак пък такъв жребец. Просто най-обикновен мъж.

Джо се наведе пак напред.

— Как не те срещнах още днеска следобед!

— Да, много жалко, мъж като тебе да бута двайсетдоларови банкноти на разни дебелани, щуротия. Не че те обвинявам. Господи, та аз съм същият. Даже съм още по-мекушав. Щом някоя жена вземе да реве пред мен, аз й давам всичко, каквото поиска. Само една сълза, и заради нея съм готов да изтръгна сърцето си от гърдите.

— Съвсем дребна операция, ако питаш мен — каза един нов глас.

Двамата младежи, които бяха видели преди това да влизат в заведението, сега стояха до тяхното сепаре. Беше проговорил по-високият: момче с гладко лице и сини очи, което приличаше на фермер, но внимателно оскубаните му вежди разваляха първоначалното впечатление.

— Изрязването на тая шушка от тялото ти надали ще е по-сложна работа от пукането на цирей — добави той.

— Давай да се махаме оттука, Джо — каза Рицо.

Но не се помръдна, понеже двамата младежи му запушваха пътя.

— Всъщност ти само се настани удобно и аз ще го направя тук, на място, с пиличката си за нокти — продължи високото момче. — Как ти се вижда тая идея, а, Рацо?

— Казвам се Рицо.

— Точно това казах, Рацо.

В този момент Джо Бък се изправи на крака. В бавните му движения имаше едновременно заплаха и доброжелателство, нещо, което беше научил от каубойските филми.

— Хей — викна той, като се усмихна на високия младеж по начин, който казваше: Аз не съм истински убиец, но ако много ме притиснат…

И двете момчета го погледнаха с доста голямо уважение. Джо Бък просто поклати глава бавно, величествено, с други думи, предлагаше край на враждите.

— Остави ги, Джо — обади се Рицо. — Свикнал съм им на тия типове, дето се заяждат с недъгавите. Пълно е с тях.

— Извинете — каза момчето с вид на фермер, обръщайки се с много любезен тон към каубоя. — Мога ли да ви попитам нещо?

Джо сведе бавно клепачи в знак на съгласие.

— Искам да ви попитам следното: ако седите тук, а той — посочвайки Рицо — седи ей там, как ще успее да си пъхне ръката в джоба ви? О, всъщност сигурен съм, че той вече го е изчислил — заключи младежът, като сви рамене. После се обърна към Рицо: — Лека нощ, миличък.

Двамата младежи излязоха от кръчмата.

Рицо погледна Джо спокойно, с широко отворени очи.

— Е, сега сигурно си мислиш, че съм мошеник! — каза той.

Преди Джо да успее да отговори, продължи:

— Вярно е, такъв съм! Тъй че, ако искаш да се чупиш, хайде, заминавай!

— Глупости — викна Джо, — никъде няма да ходя. Няма да оставя аз един приятел заради такава дреболия. — За един кратък мит Джо отново си представи Хуанита Беърфут: тя гледаше към небето и се прозяваше. — Освен това — продължи Джо, без да обръща внимание на вещицата във въображението си — ти нали знаеш кое как става. А пък аз, аз също трябва да го разбера, за да се измъкна от това гадно положение.

Рицо се поотпусна. Облиза бързо устните си и каза:

— Да, много разумно разсъждаваш.

Джо се наведе през масата.

— Ще ме заведеш ли още сега при тая птица, при този мистър О’Кой беше?

— Още сега ли? — направи се на изненадан Рицо. — През нощта? — Сбръчка чело, сякаш обмисляше въпроса. — Всъщност бих могъл, но… — Погледна Джо право в очите и го попита с предизвикателен тон: — Слушай, а я ми кажи защо пък трябва да те заведа? Защото си добро момче? Защото ми купи пиене? Това наистина е чудесно, но знаеш ли колко време ще ми трябва, додето го намеря тоя нехранимайко? Първо, ще трябва много да вървя, а с тоя куц крак бая време ще мине, пък и не е лека работа. Освен това каква полза ще имам аз: само ще се изморя, а джобовете ми пак ще си останат празни. А ти с мене ли ще бъдеш тогава? Утре, когато ти ще си лежиш в някоя къща на Пето Авеню и някоя богата мацка ще те чеше по гърба, кой знае къде ще бъде по това време Рицо? Най-вероятно в някое кафене-автомат.

— Виж какво! — възмути се Джо. — Я млъквай, млъквай веднага. Ти за какъв ме взимаш, да не мислиш, че каквото изкарам, ще си го пазя за себе си? Да не мислиш, че и ти няма да имаш дял от него? Мамка му, говориш като кръгъл глупак.

Джо размаха ръка в пространството между двамата, сякаш за да пропъди веднага всичките тия глупости.

— Благодаря ти, Джо — рече Рицо. — Казах, че си добро момче, и ти го потвърди. Но, ъ-ъ… — Той поклати глава. — Аз не правя нищо ей така, на зелено. Въпрос на принцип, нали разбираш?

— Не съм казал, че ще е на зелено — отсече Джо. — Нали ти обещах, че ще имаш дял. Тъй че само кажи колко искаш.

— О, не, не, Джо, просто на никого не вярвам, че ще ми се отплати по-късно. Не се обиждай, изглеждаш ми честно момче, имаш честно лице. Но и аз имам. Не е ли така? Нямам ли честно лице?

— Разбира се, че имаш честно лице, по дяволите!

— Ето, виждаш ли! — Рицо щракна с пръсти и насочи показалеца си към носа на Джо. — Ти само доказваш мисълта ми: имам честно лице, но съм мошеник до мозъка на костите си. Затова как да ти вярвам на тебе? Можеш ли да ми отговориш?

Джо се замисли за миг, чак сбърчи чело от напрежение. Извади цигарата от устата си и бръкна в джоба на панталоните си.

— Ще ти дам пари още сега, в тази минута!

— Не, почакай! — извика Рицо. — Напъни си малко акъла. — Физиономията му придоби тъжно, измъчено изражение, сякаш това, което щеше да каже, му причиняваше страхотна мъка. Тръсна глава и рече тихо: — Не трябва да ми вярваш. Не виждаш ли? — При тия думи се смали съвсем и погледна Джо с такива широко разтворени очи, че клепачите му аха-аха да се откъснат. — Толкова ще ми е лесно да те метна — заключи той.

— Ха, и да не мислиш, че много ми пука? — Джо отпъди с ръка тая мисъл. После разстла парите си на масата. — Според теб колко трябва да ти дам?

Рицо се наведе над парите, готов за сделка.

— Оставям на тебе, Джо.

— Добре, тогава дай да направим сметка. Колко ще изкарвам на нощ с някоя такава богата дама?

— На нощ? На нощ ли каза? — изненада се Рицо. — Мистър О’Даниъл не си губи времето да назначава за по една нощ. Та той ще ти намери постоянна служба, за бога. Е, може да не се заловиш още с първата дама. Нито пък с втората, нито дори с третата, кой знае? За да си намериш постоянна работа, ще трябва да се погодите с дамата. Но само от прослушването ще си докараш петдесет, сто, а може и повече. Само от едно нищо и никакво прослушване.

— Какво прослушване?

— Проба, пробен период, пробна нощ.

Джо беше поразен.

— Петдесет или сто? Долара? — Удари по масата там, където лежаха парите му. — И така. Колко искаш? Десет?

Рицо се засмя насила; после се усмихна снизходително и каза:

— Ама, моля ти се, Джо. Знаеш ли колко ще изхарча, докато го намеря тоя тип? Но нищо, аз съм лесен. Виж какво, сега ще ги взема тези десет долара. — Той пъхна банкнотата в джоба си така, сякаш тя въобще нямаше никаква стойност. — Но когато те свържа с мистър О’Даниъл, ще искам да ми дадеш още десет. Съгласен ли си? — Настъпи кратко мълчание. — Е, добре, щом не си съгласен, дай да не говорим повече по тоя въпрос.

— Кажи ми едно — обади се Джо. — Има ли изгледи тоя тип да ми осигури работа за тази нощ?

— Изгледи ли? Какво общо имат тук изгледите? Тази нощ ти ще работиш. Факт. И толкоз. Точка. На теб не ти е ясен Ню Йорк, Джо. Не разбираш как стоят нещата. Чувал ли си този израз: сигурен пазар?

Джо поклати глава.

— Това значи, че търсенето е много по-голямо от предлагането. Разбираш ли?

Джо сбърчи чело.

— Добре, ще ти го обясня другояче: жените са повече от мъжете, така че работа има колкото искаш.

Джо веднага скочи на крака.

7

Когато вървяха по Бродуей към Таймс Скуеър, Джо забеляза, че на равното левият крак на Рицо му върши съвсем добра работа. Той вперваше очи в някаква определена точка — да речем, в следващия ъгъл — и потегляше с ритъма на изкривено колело, при това така стремително се затъркулваше към целта си, че човек се питаше дали ще може да се спре при светофара.

На Четиридесет и втора улица Рицо каза:

— Най-напред ще проверим в хотела му. Ако имаме страхотен късмет, ама наистина страхотен, ще го намерим в стаята му. Хайде.

Запровираха се през тълпата от хора, чиито лица, изглежда, никога не бяха виждали истинското слънце, а само този негов неоново-електрически заместител, който проникваше в първия пласт на кожата, дори през мазилата, и озаряваше единствено нездравите цветове под повърхността: измореното синьо, болнавото зелено, наркотичното сиво, безсънното бяло, трескавото червено.

— Не че ще е там — мърмореше Рицо. — Сто на сто ще трябва да си влача крака из всичките кръчми между Четиридесета и Петдесета улица, и, честно казано, не знам за какъв дявол, чак пък толкова не съм умрял за пари.

Когато влязоха във фоайето на хотел „Палъс“, Джо възкликна:

— Я виж ти, ами и аз живея тука!

Рицо спря и погледна внимателно Джо.

— Тука ли живееш? — попита тихо.

Джо кимна.

— Да.

— Ъ-хъ. А познаваш ли някой от другите, които живеят тук? Случайно.

— Не. Пристигнах днеска.

— Сигурен ли си?

— Как не, сигурен съм, разбира се.

— Е, знае ли човек? — усмихна се едва-едва Рицо. — Съвпадения.

Вдигна слушалката на вътрешния телефон.

— Ако обичате, мистър О’Даниъл. Искам да говоря с мистър О’Даниъл.

По време на паузата смигна на Джо и сви в кръгче палеца и показалеца си.

— Мистър О’Даниъл? Как сте, сър? Обажда се Енрико Рицо… О, но аз ви помня. Да, сър… Да, сър, много пъти, беше незабравимо… Мистър О’Даниъл, тук при мен има един млад човек, един чудесен млад каубой. И той, ъ-ъ, той е готов да, ъ-ъ — откровено казано, сър, той е пристигнал съвсем скоро от западните щати и се нуждае от вашата помощ — извънредно много се нуждае от вашата помощ… Мислите ли, че ще можете да направите нещо за него тази нощ? Никога не съм виждал човек толкова да… Искам да кажа, че той гори от желание, гори от желание да започне… О, това е чудесно… Да, сър, ако ви е удобно, аз, ъ-ъ…

Закри с ръка микрофона и прошепна на Джо:

— Той умира да те уреди още тая нощ. Сигурно е пълен с поръчки, а няма кого да изпрати. Наистина ли искаш?

Джо кимна толкова енергично, че разтърси цялата горна половина на тялото си.

Рицо каза в телефона:

— Да, сър, три седемнайсет. Благодаря ви, сър, много ви благодаря.

Рицо затвори телефона.

— Той вече гори от нетърпение да те види.

— К-к-к-какво да направя? Просто да се кача горе ли?

— Стая триста и седемнайсет. Я да видим как изглеждаш? — Рицо отстъпи крачка назад и огледа Джо от главата до петите. — Чудесно, изглеждаш чудесно. А сега трябва да ми дадеш и другите десет долара. Нали така?

— Слушай к’во, малкият. — Джо подаде на Рицо една десетдоларова банкнота. После хвана ръката му с две ръце, с едната при китката, а с другата при лакътя. — Искам да знаеш, че съм ти много благодарен и че щом потръгнат нещата, няма да те забравя. Можеш да си сто процента сигурен, хич не се шегувам.

— О, не, нищо не ми дължиш. Радвам се, че можах да ти помогна.

Само с едно рязко движение на пръстите парите изчезнаха в джоба на Рицо.

— Не, не — настояваше Джо. — Искам да знам къде ще мога да те намеря. Защото, по дяволите, искам да играя честно с тебе. Кажи си сега адреса?

— Е, хайде де, остави тая работа!

— Искам да знам адреса ти — упорствуваше Джо.

— Добре, аз съм в хотел „Шери Недърланд“, а сега си вдигай партакешите и се качвай горе. Той те чака!

Джо пусна ръката на Рицо. Затвори очи, притисна с пръсти слепоочията си и каза:

— Чери Невърлин, Чери Невърлин, Чери Невърлин. Запомних го!

Когато отвори очи, Рицо вече излизаше през вратата и бързаше към улицата с обичайния си главоломен устрем.

Джо се възползува от огледалото до вратата на асансьора. Стори му се, че е малко блед, затова се наведе от кръста и размаха глава и ръце към пода, та да влее малко цвят в лицето си. После се среса, напъха ризата в панталоните си, оправи ръкавелите си, тропна два-три пъти по мозайката с токчетата на ботушите си, за да си вдъхне увереност, усмихна се и влезе в асансьора.

В мига, в който се отвори вратата, Джо се почувствува като малко дете. Защото човекът от стая 317 очевидно беше нечий баща; на години беше баща, възрастен, но не стар, и беше облечен в елегантна, но евтина и вече изтъркана хавлия, която приличаше на подарък за някой отдавнашен Бащин ден[1].

Мистър О’Даниъл беше пълен човек и увисналата плът на лицето му показваше, че пази диета или пък че неотдавна е бил болен. Най-внушителното у него бяха очите му. Избелялосини, с тъмни торбички отдолу и гъсти вежди отгоре, това бяха очите на стар морски капитан, полусляп от взиране в хоризонта. Както стоеше така по хавлия, с леко разтворени устни, вперил търсещите си очи в Джо, той би могъл да мине и за оцелял корабокрушенец, който все още не знае каква е съдбата на децата му: Живи ли са? — питаха очите му. — Не си ли и ти мое дете?

Сякаш опитвайки се да отговори на някакъв такъв въпрос, Джо каза:

— Добър вечер, сър, наричам се Джо Бък.

Мистър О’Даниъл кимна. Повтори името на Джо и отново кимна. Очите му казваха: Прибираш се в безбожно късен час, но, слава богу, че си жив.

Гласно каза:

— Джо Бък.

Джо чувствуваше, че го оценяват, и се опита да придаде повече достойнство на лицето си.

— Казаха ми, че си каубой, вярно ли е?

— Не, сър — за своя изненада си призна истината Джо. После, кой знае как, се вдъхнови да прояви капка хумор и добави: — Не съм каубой, но при жените нямам грешка.

Думите му не бяха посрещнати тъй, както се бе надявал. Мистър О’Даниъл беше направо потресен.

— Синко. — Гласът му беше твърд. — Няма защо да говориш така. А сега влизай.

Джо веднага усети колко е мрачна стаята, забеляза мръснозелените стени и единствения прозорец, обърнат към запушена вентилационна шахта, от която се носеше мирис на влага и на нещо умряло на дъното й.

И през ум не му мина, че мистър О’Даниъл живее в такава стая от бедност: несъмнено той си имаше някаква тайна причина, свързана с професията му.

— Макар че, защо пък не? — каза мъжът с вид на баща, като приседна на кревата. — Струва ми се, че си настроен за откровен разговор. Нали преди всичко за това се качи при мен или нещо бъркам?

— За това, сър — отвърна Джо.

Не разбираше много добре накъде бие мистър О’Даниъл, но очевидно беше важно, особено след тая първа грешка, да се представи за интелигентен и любезен.

— Ти си, ъ-ъ — мистър О’Даниъл все още го преценяваше, — ти си малко по-различен от момчетата, които идват при мен. Повечето от тях изглеждат изплашени, объркани. Докато ти, бих казал, знаеш точно какво искаш.

Гласът на мъжа звучеше някак старомодно — с удължени гласни, с лекарска настойчивост — макар че преди всичко той говореше като най-обикновен човек от Чиликоте или някакво подобно място.

— В това можете да сте сигурен, сър.

— Ако е за сигурност, сигурен съм, че имаш поне едно общо нещо с другите момчета: сигурен съм, че си самотен! — Сега мистър О’Даниъл изглеждаше почти сърдит. — Прав ли съм? Нали си самотен?

— Ами, ъ-ъ — запъна се Джо. Не му беше съвсем ясно какво се очаква от него. — Не съвсем. Искам да кажа, нали разбирате, малко.

— Ето! Знаех си аз! Винаги това е извинението: „Аз съм самотен.“ — Направи се, уж че хленчи. — „Аз съм самотен, затова пия.“ „Аз съм самотен, затова взимам опиати.“ „Аз съм самотен, затова съм крадец, фалшификатор, сводник.“ Глупости! Глупости, казвам! Колко съм ги слушал тия! И винаги се свежда до това, „самотен, аз съм самотен“! Омръзна ми, до смърт ми омръзна!

Изведнъж на Джо му се стори, че схваща каква е работата: без съмнение този човек беше сводник от голям мащаб, както му бе обещал Рицо, но освен това беше и леко откачен. Добре щеше да е, ако го бяха предупредили.

— Благословиите за блаженство са съвсем ясни — каза мистър О’Даниъл, с поглед вперен в тавана, след което започна да декламира: „Блажени бедните духом, защото тяхно е царството небесно. Блажени плачещите…“

Дали няма да е добре, каза си Джо, ако подхвърля някоя дума, за да върна мислите му към нашата работа, горкият старец…

— „Блажени изгонените заради правда, защото тяхно е царството небесно.“ Виждаш ли! — заяви мистър О’Даниъл с тона на човек, който вече е доказал своето и сега може да прояви великодушие. — Чу ли нещо за самотните? Поне една дума? Чу за бедните духом, за кротките, за милостивите, за тези, които жадуват за правдата. За всички тях чу. Но. — той се наведе напред с лакти на коленете, със здраво вплетени един в друг пръсти, с пламтящи тревожни очи, вперени в Джо. — Не чу нищо, нищичко! за самотните. И знаеш ли защо? Защото за самотните няма блаженство, в Библията не е казано, че те са блажени. Нито веднъж!

Мистър О’Даниъл се разгневи отново:

— Самотата е нещо, което трябва да приемеш! Трябва да я приемеш! Чуваш ли, по дяволите, казах, че трябва да я приемеш, да я приемеш.

Той изправи гърба си и обхвана тялото си с ръце, сякаш изведнъж му бе станало студено. Беше пристигнала новината за съдбата на децата в разбития кораб: всичките са се удавили.

— Те правят това, правят онова, какво ли не, изпълняват всяка своя прищевчица и си мислят, че всичко е чудесно, чудесно, чудесно, просто чудесно — защото са самотни! Хъм. Хъм. Никак даже не е чудесно.

Гласът му изведнъж прозвуча уморено: речта завърши. Стана от кревата и започна да крачи из стаята, като същевременно заприказва бързо, но спокойно:

— Чети Матея, глава пета, всичко е написано в Матея, глава пета. А и глава шеста няма да ти навреди, чети Матея, глава шеста. Сега дай да се захващаме за работа. Значи, ти си каубой, а?

Доволен, че най-после се връщат на въпроса, Джо каза:

— Да, каубой съм.

— Ние имаме нужда от каубой, имаме нужда от всеки, когото можем да привлечем. — Мистър О’Даниъл отново го огледа, после кимна. — Такъв приятен младеж, силен, представителен, чудеса можеш да свършиш за нас.

Джо почувствува облекчение и признателност, като чу, че го одобряват. Усмихна се широко, нервите му се отпуснаха в присъствието на този побъркан, важен човек, който така приличаше на баща.

— Синко, знаеш ли какво мисля, че трябва да направим сега?

— Каквото и да е, аз съм готов — увери го Джо.

— Да, сигурен съм, че си готов. — Една тежка ръка се стовари върху рамото на Джо, две сини, влажни, благи, търсещи, питащи очи го приковаха на място. — Знаеш ли, Джо Бък, имам едно предчувствие. Просто едно предчувствие: мисля си, че на теб ще ти е по-лесно, отколкото на повече други.

— И аз имам същото предчувствие, сър. — Джо кимна и отново се усмихна. — Мисля, че за мен това ще е фасулска работа.

— Фасулска работа. — Изненадан от този израз, мистър О’Даниъл го повтори няколко пъти. Накрая погледна Джо така, сякаш откриваше в негово лице голям поет. — Ето, виждаш ли? Още една страна на твоята мощ, на твоята сила. Ти употребяваш напълно земни изрази, които може да разбере всеки обикновен човек. Синко, предупреждавам те, аз ще те използувам! Ще те съсипя от работа! Готов ли си да се трудиш, да се трудиш много?

Джо сви дланта си в юмрук, който размаха във въздуха. После разпери ръце в жест, който означаваше: какво друго мога да ти кажа?

Сега вече и мистър О’Даниъл се усмихваше.

— Ти си едно прекрасно момче — каза той. — И на мен ми се струва, че ние двамата с теб ще се позабавляваме, по дяволите! Няма защо да се лишаваме от веселието, в никакъв случай. И така! — Той вдигна нагоре ръце, като политик, който призовава за внимание. После почти прошепна: — Защо не вземем да коленичим още сега. Какво ще кажеш?

Последва един момент, в който и двамата нито казаха дума, нито се помръднаха, нито си поеха дъх. Едва сега Джо разбра това, в което се бе усъмнил още в мига, когато вратата на стаята се отвори пред него.

Това негово откритие проникваше бавно, безвъзвратно в кръвта му, като някаква толкова зловредна и смъртоносна плесен, че предпочиташ да не я забелязваш. Но макар всичко вече да му беше ясно — и то със сигурност, — все още беше твърде рано да покаже, че му е ясно.

Затова, след този дълъг момент, той каза:

— Да коленичим… къде?

Устните му бяха сухи, гласът му — тих и плах.

— Ето тук, където сме — обясни мистър О’Даниъл. — Защо не? Та това е църква. Всеки квадратен сантиметър от тази наша земя е църква. Аз съм се молил в кръчми, молил съм се по улиците. Не се срамувам да се моля където и да е. И искаш ли да ти призная нещо?

— Да, сър.

— Молил съм се в клозета! За Него няма значение къде. За Него е важно едно: да се молиш.

Джо кимна и тъй като не знаеше какво друго да направи, реши да коленичи и да се помоли малко. Но не можеше да се съсредоточи върху молитвата.

[1] Третата неделя от месец юни, когато децата чествуват бащите си. — Бел.прев. ↑

8

Той премисли номера, който му бяха изиграли. Всичко това му се струваше невероятно, затуй го прехвърли през ума си отново, после пак. Тогава чу думите на мистър О’Даниъл, дето Христос трябвало да влезе в сърцето му, и изведнъж проумя какво всъщност бе станало.

Без да каже нищо, се изправи и побягна от стаята, решен да оправи положението. Дори не се обърна, когато мистър О’Даниъл извика по коридора след него:

— Момче! Момче! Не се плаши, момче!

Не изчака асансьора, а хукна надолу по стълбите, като вземаше по две стъпала наведнъж, изхвърча на Четиридесет и втора улица и тича през целия път до Шесто Авеню, а после продължи до Осмо. Макар и да търсеше Рицо, знаеше, че шансовете му да го намери са нищожно малки. Макар и да напрягаше мисълта си, за да си спомни името на хотела му, знаеше, че няма никакъв смисъл. Джо не искаше да си вземе обратно двайсетте долара, вече не; сега той жадуваше за отмъщение, та да не се чувствува такъв глупак. Застана на Таймс Скуеър, загледа се по протежението на Бродуей към Дъфи Скуеър и си представи следното.

Иззад ъгъла се изтъркулва някаква гротескна малка фигура и се вмъква в едно магазинче за цигари. Джо изтичва по улицата и го сбарва. Рицо не изпитва никакви угризения; наместо това се хили на човека, когото е измамил. Джо изважда нож и го насочва към гърлото на Рицо, възнамерявайки ловко да извърши един смъртоносен разрез. Но дори и във въображението си не може да надупчи кожата на младежа. Изпуска ножа и удушва Рицо с голи ръце. Убийството привлича цяла тълпа, идва полицията и…

В тоя момент фантазията му престана да работи; Джо видя своя снимка на титулната страница на някакъв вестник. Спря и премигна, после пак погледна. Не си измисляше вестника, той беше също толкова истински, колкото ботушите му, а и вестникарят си седеше на мястото зад зелената тента сред купищата вестници. Върху първата страница на един от илюстрованите вестници имаше снимка на младеж, когото водеха двама полицаи. Джо си помисли: „Не може да съм аз, не съм убил никого!“

Но снимката беше факт.

Той си купи един такъв вестник и влезе бързо в пицарията. Там разгледа снимката на светлината и установи, че макар по външен вид младежът да приличаше на него, сякаш му беше двойник, в действителност беше друг човек: някакъв убиец от Западна Вирджиния, който при скарване заради една мундхармоника беше застрелял с пушка единайсет членове от собственото си семейство.

Джо доста се стресна, като видя как двама полицаи отвеждат неговото точно копие, и то на снимка в един такъв официален документ, какъвто е вестникът. Излезе от ресторанта, за да потърси огледало и намери едно до входа на заведението.

— Не си убил никого — каза той на изображението си. — И няма да убиеш никого.

Тръсна тържествено глава и тръгна; чуваше чаткането на токчетата си, но сега този звук му се струваше твърде далечен и нямаше особен смисъл.

Няколко минути по-късно, вече в стаята си, той се погледна в едно друго огледало, това над бюрото, и се взря изпитателно в лицето си, сякаш току-що се беше запознал със себе си.

Не, такъв човек не можеше да убива хора, помисли си. Но в очите му се четеше въпрос. Той забеляза въпроса, но си каза, не, сър, дори не и раци. Дори не и Рацо. Нали така го нарекоха ония двамата педерасти, Рацо. Рацо Рицо. Да върви по дяволите Рацо Рицо. Тази нощ спа на запалена лампа.

Следващата сутрин Джо се буди на няколко пъти и пак заспиваше, докато отложи окончателното си събуждане за следобеда. Дори и тогава полежа малко, уж че спи, но не успя да измами сам себе си, че сънят е истински.

Същия този ден, както и следващите няколко, той прекара в някакво състояние на сомнамбулизъм: вървеше, говореше, извършваше всички обикновени животински функции — ядеше, ходеше по нужда и т.н., без въобще да мисли. Знаеше, че парите му привършват с такава скорост, че нещата вече не търпят отлагане, но тази неотлагаемост не го трогваше ни най-малко. Не се стресна дори и когато в края на следващата седмица получи от управителя на хотела специално писмо във връзка със сметката му.

Нощно време му се присънваха всички възможни видове опасности: возеше се в бясно фучащи коли, преследваха го до безкрай, живееше на някакви високи, опасни места, плуваше до изнемощяване в безбрежни океани. Но щом се събудеше, изпадаше в това състояние на вцепененост, което беше изолирано от неговото действително положение чрез пластове и пластове несвързани мисли, фантазии и незначителни занимания.

Скиташе безспир по Бродуей и пресечките му, наклонил глава към малкия транзистор, който подпираше на рамото си; това негово участие в невидимия свят на радиопредаването му създаваше чувството за временна сигурност. Най-много обичаше любителските сеанси и често се включваше в разговорите.

— Нима искате да ми кажете — чу той веднъж въпроса на някакъв човек от неясен пол, който говореше през нос, — че всичко просто е падало?

— Не, не, не! — възрази сприхав, самомнителен старец. — Не падаше всичко. Тогава щяхме да имаме синдрома на земетресението. Аз говоря за привидения, за привидения!

— А знаете ли аз какво казвам, господа! — обади се Джо Бък. — Аз казвам, мамка му! И тук аз съм шефът. — Трак! Превключи на друга станция.

— Хайде, хайде — пропя тъничък гласец на старица, — друг път, като почувствуваш ревматични болки или някакви други симптоми на старческата възраст, не се оплаквай. Помисли си само за всички онези, които са лишени от привилегията да остареят в този прекрасен свят.

— Чудесна, великолепна рецепта за това как да живеем по-добре! — възкликна някакъв сладък като мед мъжки глас. — Какво ще кажете, приятели, не е ли чудесно да я чуеш от една прабаба?

— Да, да, естествено — рече Джо, като се надвикваше с ръкоплясканията, — само че не си отивай, бабке, искам да ми отговориш на един въпрос. Чух един слух за тебе и се чудя дали в него има нещо вярно: наистина ли можеш права? А? Това вече е чудесно за една прабаба, чудесно е, по дяволите.

И така нататък.

Един ден, в „Райкърс“, шишенце с кетчуп се разля върху бежовото му кожено яке и остави грозно петно. Джо се зае да измисля най-различни начини как да стои и да върви тъй, че да прикрива този дефект в облеклото си. После реши, че ще е добре, ако вземе още кетчуп и нарисува някаква уж преднамерена шарка около петното. Дори задигна малко кетчуп и отиде в тоалетната на един снекбар, но не можа да се спре на никаква шарка. Тази нерешителност му коства почти цял следобед и беше характерна за своеобразната парализа, която бе обхванала мозъка му.

Една вечер в началото на септември се случи нещо, което го разтърси и разтревожи силно: върна се в хотела си и откри, че стаята му е заключена.

— Всичките ви неща са подредени и прибрани на сигурно място в сутерена — каза администраторът, когато Джо го попита за черно-белия си куфар. — И щом си платите сметката, ще ви ги предадем.

Джо се опита да се спазари с човека, предложи му дори всичките си вещи, само ако може да получи куфара си и пакета писма, които Сали му беше писала, когато беше войник.

— О, не — отговори човекът, — всичко трябва да задържим, всичко, такъв ни е принципът.

Сега пред Джо се изправи неприятният въпрос да намери място за спане. Но това не беше най-лошото. Бяха задържали кожения му куфар.

Влезе в пасажа на метрото под Таймс Скуеър, където имаше много търговски автомати и огледала. Трябваше да види лицето си, за да разбере дали този нов обрат на нещата е действителен или измислен. Един поглед му беше достатъчен, за да узнае това, което му трябваше.

— Добре, каубой — каза Джо на замаяния младеж в огледалото. — Стига вече с тия глупости. Знаеш ли какво трябва да направиш?

Той си кимна сам.

— Трябва ли?

— Искаш ли си куфара?

Кимна пак.

— Тогава го направи.

9

Безделниците, които висят на ъгъла на Осмо Авеню и Четиридесет и втора улица, често привличат вниманието на минувачите. Така че тук нямаше никакъв номер. Номерът беше да нагодиш съзнанието си и следователно цялото си поведение, жестове, погледи и прочие на точната степен интерес-равнодушие, която би ги подтикнала да се приближат и да те заговорят, която би им дала смелост и все пак не би ги накарала да загубят интерес. От този момент нататък вече се иска друго умение: какво да кажеш и какво да не кажеш, кога да се съгласиш на цената и кога да поискаш още.

Джо нямаше опит във всичките тези изкуства, нито пък особена дарба за тях. А и не можеше да се съсредоточи изцяло върху настоящото си занимание: беше проникнат от мисълта за жалкото положение, в което се намираше, от съзнанието на какво поставя начало тая нощ, от мъчителното, парализиращо чувство, че успехът в тази насока в известен смисъл е дори по-лош от неуспеха. Но пък трябваше да си върне куфара!

Облегнат на витрината на една закусвалня, той се опита да мисли за куфара и писмата по нов начин, опита се да ги види като предмети без никаква стойност. С писмата успя. И без това ги знаеше наизуст, пък и отдавна беше извлякъл от тях каквото ценно имаше. След като толкова пъти ги бе чел и разгръщал, те всъщност бяха престанали да значат нещо за него.

Но куфарът беше друга работа. В момента, в който той остана заключен в хотела, цената му нарасна неимоверно много. Джо се опита да си обясни защо държеше толкова на него. Разтвори го във въображението си и погледна вътре; не намери нищо друго, освен тъмнина, ала тъкмо тя му придаваше такава неизмеримо висока стойност, тази особена тъмнина, ласкава, топла и неуловима. Всъщност може би куфарът най-вече бе своего рода убежище; Джо се вмъкваше мислено в него и затваряше капака отгоре си. Постепенно взе да му се струва, че долавя вътре в него някакви определени миризми: на първо място — на кожа, после на тор и на всичките други селски неща от неделите в детството му, на шоколадови бонбони и на тютюн за дъвчене, на Рио Гранде, на портмонето на Сали Бък, на нечий „Форд-36“. Не беше ясно как така този куфар, купен в Хюстън преди няколко месеца, е могъл да придобие цялата тази ласкава топлина и стойност, но фактът си беше факт. Тъй че сега най-важното нещо на тоя свят беше как да си го получи обратно.

За два и половина часа чакане Джо говори с двама евентуални клиенти. Неочаквано за себе си той им разказа за куфара, това като че ли ги разтревожи и те изгубиха интерес. Или може би исканата от него сума двайсет и седем долара — толкова твърдяха, че им дължал ония от хотела — беше прекалено голяма.

Когато се заприказва с трети човек, дебеличък студент с очила и наплашен вид, който изглеждаше на не повече от седемнайсет години, Джо вече беше готов на компромис относно цената, но студентът го изненада, като му предложи цялата сума. На Джо хем му се повдигна, хем му олекна, задето най-после бе постигнал някакво споразумение. Само че вече се бе научил да бъде подозрителен, та попита:

— И откъде може да има пари едно момче като тебе?

— От майка ми — беше отговорът.

В продължение на четвърт час юношата, без да се разделя от учебниците си, води високия каубой по улиците, като твърдеше, че знаел някакво място. Накрая студентът свърна в пресечка на Десето Авеню и влезе в една жилищна сграда.

Коридорите на долните етажи смърдяха така ужасно, сякаш зад всяка затворена врата побъркани старици варяха котешка пикня. Постепенно обаче, като се изкачиха на петия етаж, после на шестия и накрая на самия покрив, цялата тая воня беше заменена с чист въздух, топъл като за месец септември. Тук, на този покрив, през може би най-хубавата нощ на годината, под меката кехлибарена светлина на узрялата луна, на бърза ръка бе извършена една печална работа, докато Джо Бък стоеше и чакаше, като се опитваше да си мисли за друго. После високият, дебел студент повърна в краката му, а каубоят му държа главата.

Джо каза:

— Страшно съжалявам, момче, какво да направя, като ти става лошо. Сега трябва да ми дадеш парите, както се уговорихме.

А момчето отговори:

— Нямам, излъгах те, какво ще ме правиш сега?

Джо го погледна сурово и едва се сдържа да не го цапардоса по лицето.

— Обърни си джобовете — заповяда той.

Момчето си обърна джобовете, отзова се на заповедта с някаква бясна готовност, която очевидно му беше по-приятна от сцената преди това. Но в джобовете му нямаше нищо ценно: изтъркан евтин портфейл, в който имаше фамилни снимки, мръсна носна кърпичка, два жетона за метро; това беше всичко. На ръката си обаче носеше часовник.

— Колко струва това? — попита Джо, сочейки часовника.

Въпросът му хвърли момчето в паника. То започна да хленчи:

— Не мога да се върна вкъщи без часовника си, мама ми го подари, подари ми го за конфирмацията. Тя ще умре, ще умре, и ще ме убие! — свлече се на колене. — Моля ти се, само не часовника, моля ти се! Вземи ми учебниците, вземи ми учебниците!

Джо тръгна да си върви; дори и на стълбите се чуваше как момчето нарежда колко съжалявало, така съжалявам, наистина съжалявам, честна дума.

Джо му вярваше.

Известно време се скита без определена цел, но се надяваше да стигне до някакво такова място, където няма да има други хора — трудна работа за Ню Йорк, освен ако имаш пари, за да си платиш за това.

Накрая тръгна на запад, тъй като си спомни, че там някъде има река — река, свързана с други реки и други водни пътища, вероятно чак до добрата стара Рио Гранде. Искаше му се да седне на брега й и да провеси крака над водата. Но когато стигна толкова далеч на запад, колкото бе възможно, разбра, че реката е барикадирана от сградите на параходните компании: не можеше да се доближи до водата. Затова тръгна на юг под Западната магистрала и скоро попадна на някакъв паркинг, почти запълнен с големи товарни камиони. Джо навлезе в лабиринта от камиони, забеляза един със свален заден капак и се покатери в него. Седна в края на каросерията и провеси крака, като си представи, че камионът се движи. После реши да легне и да погледа небето. След малко си свали ботушите и ги подуши: бяха започнали да миришат лошо. Очевидно известно време нямаше да може да се движи както трябва за ботушите си.

И докато си мислеше за такива неща, като състоянието на краката си и цвета на небето, и се питаше равнодушно колко ли е мръсен подът на камиона, в един твърде кратък миг на Джо кой знае как му просветна следният факт: той беше ничий човек, човек без време, без място, без значение за когото и да било. Това откритие, прекалено ужасно, за да се вмести в съзнанието му, успя да се настани в други ъгълчета, в други пукнатини на неговото същество. През цялото това време Джо продължи да размишлява, питаше се например дали някой някога е преброявал звездите или дали те не са от масивно сребро, щом блещукат така; блещукащо сребро; и кои впрочем бяха онези три белокоси жени, онези блондинки от детството му, преди Сали Бък: нима наистина бяха едни най-обикновени проститутки, и толкоз?

Изведнъж вниманието му привлече малкото радио, което лежеше върху гърдите му и се поклащаше лекичко с всяко „туп-туп, туп-туп, туп-туп“ на сърцето му. Слава богу, че те не му взеха радиото, помисли си той, това поне не му взеха ония гадове, не го взеха, мамка им, ето го, тука си е. Но тъй като разбираше, че трябва да пести батерията, не го включи. Само помириса кожената му калъфка и сключи ръце отгоре му.

Както лежеше и наблюдаваше звездите и луната, той изгуби за известно време чувството си за действителността. Беше напълно буден, но сякаш сънуваше себе си и този камион.

Камионът не беше съвсем истински, можеше да мине за каквото и да е отдалечено среднощно място, пещера в тъмната половина на неизвестен сателит, а Джо, легнал вътре в него, нямаше име и въобще не беше никакъв човек, просто някакво живо създание, откъснато от всичко друго.

Жълтото кълбо там горе, в пространството, изглежда, беше земята, всичко наоколо беше като в онзи негов сън, сънят, в който хората вървяха в кръг около света.

Само че сега имаше една разлика: не се виждаха никакви хора.

10

Без въобще да разбира накъде отива, Джо просто бродеше все по-навътре и навътре в септември.

Скоро щеше да се появи проблемът със студа, а дори още по-скоро щяха да свършат парите му. Сега-засега обаче му беше достатъчно топло, а колкото до парите, той буквално цепеше на две седемте долара, дето му бяха останали, беше пестелив като вдовица и си позволяваше само най-необходимите неща, при това не всички. Изучи различни начини за евтина прехрана: в кафенетата-автомати даваха печен зрял боб или макарони със сирене само за двайсет цента, в „Ей енд Пи“ човек можеше да си напълни джобовете със стафиди и моркови за четвърт долар, на Девето Авеню можеха да се крадат ябълки — както и сливи и праскови, — а фурнаджиите евреи не пазеха особено ревниво кифличките си с лук и гевреците си. Поначало слаб, Джо изгуби още два-три килограма от теглото си, тъй че в тяло остана здрав. Но под кожата около очите му започнаха да прозъртат петна, а очите му сякаш хлътнаха по-надълбоко в орбитите си; това бе резултат от лошия му сън в разни неудобни места като камиони, киносалони, по пейките на гара „Пенсилвания“ или в автогара „Порт Оторити“. Сега лицето му излъчваше някаква почти свята тъга. Той избягваше да се гледа в огледалото: струваше му се, че това би било срамна слабост. Но продължаваше все така упорито да се грижи за външния си вид и се поддържаше дори по-чист от преди. В джоба си носеше сапун и разглобена самобръсначка, а в чорапа си четка за зъби, и използуваше обществените тоалетни на снекбаровете и кръчмите. Редовно миеше интимните части на тялото си и почти всеки ден намираше възможност да свали ботушите си и да вдигне крака в някой умивалник. Когато други мъже го свареха да използува тоалетните по този начин, Джо от смущение се залавяше още по-упорито да се търка. Кой знае защо, смяташе, че ще може да оцелее само благодарение на сапуна и водата.

Общо взето, беше в постоянно движение, като циганите. Погледнато отстрани, той като че ли прекарваше много време в размотаване — да речем, висеше в някой евтин универсален магазин и се възхищаваше на купищата чисти чорапи, като размишляваше дали да не си открадне един чифт, или облегнат край някоя бръснарница, преценяваше кое е по-наложително: да се подстриже или да изхарчи същите пари за друго. Но почти винаги имаше някаква, макар и малка, цел, която му се струваше много важна.

Понякога го навестяваха мисли да започне работа, но тъй като не намираха допирни точки с домакина си, бързо си отиваха, без да оставят особено добро впечатление. И все пак Джо проявяваше интерес към труда, дори може би по някакъв свой си начин копнееше за него. По време на неговите разходки единственото нещо, което никога не му омръзваше да гледа, беше как работят другите хора. През някоя бродуейска витрина наблюдаваше как се прави пица, сякаш това беше някакъв много специален начин на забавление, чийто смисъл той не можеше да проумее напълно. Защо работи човек? За пари. За какво ги харчи тия пари? За наем, храна, за семейството. Всичко беше много просто. И тъкмо заради това — още по-загадъчно. Защото съзнанието на Джо бе изпаднало в онова състояние на вечно учудване, при което всички обичайни видове смисъл са изпразнени от съдържание. Винаги му се струваше, че освен отговора, който сам той можеше да си даде, в някое ъгълче на съзнанието му се таи някакъв друг, по-съществен. И ако рече да се разкрие, този отговор ще освети всичко друго и ще му придаде смисъл.

През една дъждовна нощ — която щеше да се окаже последната му самотна нощ за известно време напред — Джо си позволи да похарчи шейсет и пет цента за място за нощуване: един киносалон на Четиридесет и втора улица. Даваха някакъв научнофантастичен филм, в който група земни хора се озовават на далечна планета, подвластна на един Глас. Един Глас отникъде. Филма го въртяха без прекъсване, цяла нощ, и сънищата на Джо си подхождаха идеално с действието на екрана.

Например от време на време Гласът извикваше: „Земни жителю, земни жителю!“ и Джо винаги се събуждаше, сякаш беше чул: „Джо Бък! Джо Бък!“ След като се наспа, той остана още малко, за да разбере чий е този Глас, тъй като полу се надяваше, че неговата самоличност ще му изясни и някои други неща. Но накрая естествено се оказа, че Гласът не е нищо друго, освен някаква необикновена машина, която бяха измислили, за да стане филмът.

Същия този ден обаче, докато се скиташе из града, у него се зароди някаква особена и приятна нова идея за това как хората, дори и самият той, са свързани с планетата Земя, как те произлизат от нея и са част от нея, и са й присъщи, и живеят за нейна сметка, и работят на нея, тъй че, когато някой привлече вниманието му, да речем, някоя възрастна жена на улицата или някое тичащо дете, или някой златар зад витрината на магазина си, той си прошепваше земни жителю, земни жителю; и тогава виждаше лицата им, крайниците им, кожата им, косата им през призмата на тази чудна нова способност, която бе придобил през нощта.

По едно време, все още в същото разположение на духа — и съвсем неочаквано, тъй като въобще не беше търсил огледало, — той попадна на себе си. Това стана при входа на една сграда на Осмо Авеню. Насреща му идваше хубав, висок като плашило мъж, с големи очи и с дълбокия, целеустремен поглед на неуморен търсач. След секунда Джо, естествено, се досети, че това е неговият образ, но все пак, тъй като, кой знае защо, се надяваше, че може да се осъществи някаква неизвестна за него връзка, той почувствува необходимостта да спре за момент и да си прошепне сам на себе си земни жителю, земни жителю! Само че не се получи нищо; той си остана пак същият: колкото и да казваше земни жителю, Джо щеше да си остане Джо.

Излезе на Четиридесет и втора улица и там, пред банката на ъгъла, стоеше мистър О’Даниъл и хокаше насъбралите се хора заради тяхната греховна самота.

— Да, тази голяма страна аз съм я пропътувал надлъж и нашир — казваше той, като размахваше дясната си ръка, а в лявата държеше американско знаменце — и положението навсякъде е ужасяващо. Улиците й са пълни със самотни хора, млади момчета, мъже на средна възраст, момичета и жени от разни съсловия, всички до един са в плен на жестока самота. Виждал съм училищни дворове, в които играят деца. И очите ми ослепяваха от това, което виждаха. Аз виждах в погледа на тези деца семената на същите тези ужасни грехове: самотата е засята в тях и ако тя не бъде изкоренена, казвам ви, ако тя не бъде изкоренена, Содом и Гомор ще приличат на неделен ученически излет в сравнение с това, което ще стане в тази страна. Чувате ли ме? Казвам ви, четете благословиите за блаженство!

Джо видя, че мистър О’Даниъл се е разпенил здравата и няма намерение да спира. Преди да се отдалечи, чу тези последни думи:

— „Вие сте солта на земята. Но ако солта изгуби сила, с какво ще се направи солена?“ Това го казва Христос. А аз казвам: господи Исусе Христе! Помогни ни! Преди самотата да отнеме силата ни и да не ни остави нищо.

Джо вървеше, без да спира, накрая гласът се сля с другите улични шумове. Тогава се обърна, за да зърне евангелиста за последен път — отдалеч мистър О’Даниъл сякаш разиграваше пантомима — и забеляза, че ораторът фактически не гледа в хората, струпани на тротоара. Отправил бе взор високо над главите им, сякаш очакваше да се появи някой, който до тоя момент все още не се беше появил. На Джо му се струваше, че мистър О’Даниъл вдига целия този шум по съвсем друга причина: той викаше и размахваше знаменцето като човек, който се е изгубил и се опитва да се свърже с някой далеч, много далеч. Но кой? Някоя жена? Или дете? А и откъде се надяваше да пристигнат те? От Ню Джърси? От Осмо Авеню? От Западните щати? Или от небето?

Както и да е, потискащо беше да се гледа този неспокоен човек, с налудничав поглед и с вид на баща, който размахваше ръце и очакваше посещение отникъде. Джо потрепери. Смотолеви фразата земни жителю и пое отново по своя безцелен път на циганин скитник, изгаряйки от желанието да забрави всичко това.

Същия този следобед се случи нещо, което щеше да промени целия му живот: както се разхождаше, попадна на куция мошеник Рацо Рицо.

11

Когато минаваше покрай „Недикс“ на Осма улица в Гринич Вилидж, той усети, че чифт големи кафяви очи го наблюдават иззад чаша с кафе на масата до прозореца.

Щом видя Джо, Рацо затвори бързо очи и замръзна неподвижно като човек, който се моли да стане невидим.

Но Джо, който се скиташе бездомен и чужд на всичко вече три седмици — един твърде дълъг период на забвение, се развълнува, като видя познато лице. Цялото му същество замря, за да се приспособи към това силно, неочаквано удоволствие, и едва след няколко секунди той си спомни, че Рацо Рицо му е враг. Запъти се право към вратата и влезе в заведението.

Когато ръката на Джо се стовари върху рамото му, Рацо се разтрепера и цял се сви.

— Не ме бий, сакат съм — изхленчи той.

— Няма да те бия — каза Джо, — а ще те удуша. — Гневът в гласа му беше гняв на актьор: удоволствието му, че е видял познат човек, беше твърде голямо и не можеше да го напусне напълно. — Само че първо искам да си обърнеш джобовете. Хайде, почвай с тоя.

Рацо се подчини безропотно. Претърсването даде следния резултат:

64 цента

2 1/2 парчета дъвка „Дентайн“

7 смачкани цигари с филтър „Рали“

1 кутийка кибрит

2 квитанции от заложна къща.

— Какво имаш в чорапа си? — сети се да се озъби Джо.

— Нито цент. Кълна ти се в бога. — Рацо вдигна дясната си ръка и стрелна поглед към небето. — Кълна ти се в очите на майка си.

— Ако разбера, че си ме метнал, ще те убия за секунди — каза Джо и побутна съдържанието на джобовете към Рацо. — Ето, вземи си ги тия боклуци, не ми трябват.

— Задръж шейсетте и четири цента, Джо. Хайде, те са си твои, вземи ги.

— Тц, целите са лепкави, к’во си ги правил, да не си се сополивил отгоре им? Не искам да ги пипам. Тури си ги обратно в джоба.

Джо чувствуваше, че повече няма работа тук и трябва тозчас да се махне завинаги от тая мръсна малка гадинка. Но някак си не можеше да си помръдне краката. Беше изпаднал в ново затруднение: разумът му казваше, че човекът пред него му е най-голям враг, и все пак той нямаше никакво желание да му отмъщава. Продължителната самота бе направила нещо странно със сърцето му: поначало объркан и ненадежден орган, сега то изпитваше нещо подобно на радост.

Рацо говореше бързо-бързо за онази, първата нощ, казваше: кълна се в бога за това, не мислех онова, като може би се опитваше с лъжите си да отклони разговора от номера, дето беше извъртял на Джо.

— Искаш ли да ти дам един безплатен лекарски съвет, затвори си проклетата уста и стига за тая нощ, чуваш ли! — кресна му Джо.

— Добре, да, да, разбира се! — каза Рацо. — Да говорим за друго. Къде живееш? Още ли си в оня хотел?

Този въпрос припомни на Джо нещо, за което вече дни наред бе избягвал да мисли: черно-белия кожен куфар, заключен там, в хотела. Куфарът изпъкна сега в съзнанието му по-ясно, отколкото ако го бе видял в действителност, целият трептящ от живот, който преди това не му беше присъщ. В този момент Джо разбра, че повече няма да го види, и всичката му неуместна радост от срещата с Рацо Рицо изведнъж се превърна в болка. Трябваше да стисне яко зъби, за да не сгърчи лице, после се обърна, излезе бързо от „Недикс“ и прекоси Шесто Авеню.

Когато наближаваше Девета улица, чу някой да го вика по име. Обърна се и видя, че Рацо бърза към него; при всяка крачка тялото му се въртеше гротескно и дребосъкът толкова трудно пазеше равновесие, че сякаш всеки миг можеше да падне лошо. Джо искаше да бъде сам, но знаеше, че ако ускори хода си, Рацо също ще се разбърза. В сегашното си състояние той нямаше сили за такава гледка; забави крачката си.

Когато Рацо го настигна, Джо каза:

— Слушай, комар такъв, стой по-настрана от мене. Говоря ти най-сериозно.

— Къде спиш, Джо? Имаш ли си квартира?

— Ама ти не чу ли к’во ти казах!

— Защото аз имам. Имам квартира.

— Говоря ти сериозно, Рацо. Не дрънкам, каквото ми падне. Ха се приближиш до мене, ха съм те пипнал за гушата.

— Ама аз те каня, по дяволите! — извика Рацо. — Каня те.

— Глупости, каниш ме.

— Наистина те каня.

— Къде ти е квартирата?

— Ела, сега ще ти покажа.

Тръгнаха заедно към жилищната част на града. Джо каза:

— Не искам да живея при тебе. Ти какво, да не мислиш, че съм малоумен, та да живея при тебе?

Рацо не обърна внимание на тези протести.

— Няма отопление — каза той, — но докато дойдат студовете, вече ще съм във Флорида. Така че въобще не ме е грижа.

— Трябва да съм останал без акъл — продължаваше Джо. — Ти и зъбите ми ще продадеш, докато спя.

— Всъщност нямам и легла. Но пък имам толкова одеяла, че мога да задуша кон.

— Аха, значи това ще направиш ти, нещастно изродче. Ще ме задушиш? Само се опитай.

— А и за електричеството нямам грижа. Притрябвало ми е, нали си имам свещи?

Малко по малко Джо започна да разбира в какво живее Рацо.

В Ню Йорк винаги има голям брой жилищни сгради, които са празни, тъй като подлежат на събаряне. Семействата едно по едно се изнасят и след тяхното заминаване собственикът, някоя голяма корпорация, залепва по едно грамадно бяло Х върху всеки прозорец на опразнените помещения. Откак напуснал родния си дом на шестнайсетгодишна възраст, Рацо бил живял в няколко такива Х-квартири, както сам ги наричаше. Щом останел без жилище, тръгвал из улиците и търсел сграда, по чиито прозорци се били появили такива бели Х-та. Понякога му се налагало да счупи ключалката, но обикновено намирал вратата широко отворена. Нерядко дори се оказвало, че наемателят е оставил някоя и друга мебел и за него. Той пренасял собствените си оскъдни вещи в квартирата и я превръщал в свой дом, докато управлението не откриело присъствието му или докато и последният законен наемател не напуснел сградата, след което прекъсвали водата.

Сегашното му жилище беше в един голям пуерторикански блок в западната част на града. Той заведе Джо дотам, двамата се изкачиха по стълбите до инак празния втори етаж и спряха пред малък апартамент в дъното на коридора.

Стаята, все още полуосветена от късното следобедно слънце, се стори на Джо по-приветлива от всичките места, където бе спал през последните седмици. Единствените мебели на Рацо бяха една маса и един стол, но имаше одеяла като за цяла къща, пълна с наематели. Джо прикова поглед към високата камара в ъгъла до прозореца: там върху пода бяха разстлани грижливо завивки от всички възможни видове — подплатени с вата одеяла, юргани, войнишки одеяла, индиански одеяла, — така че образуваха хубаво меко легло.

Рацо изгаряше от нетърпение да демонстрира добрите страни на своето положение. Предложи стол на Джо, след което тури тенджера с вода върху спиртничето, за да свари кафе за госта си. Джо се запъти към стола, но само мина покрай него и се отпусна върху леглото от завивки. Измърмори нещо от рода, колко било твърдо, но преди още да довърши изречението си, потъна в дълбок, непробуден сън.

Събуди се след няколко часа, напълно объркан. Видя, че лежи с лице към стената в някаква непозната, почти тъмна стая, в която пламъкът на свещ хвърляше зловещи сенки върху стените и тавана. Но къде? Бавно се обърна и установи, че се намира върху саморъчно приспособено на пода легло. До себе си забеляза два обути в кадифени панталони несъразмерни крака, които полека-лека разпозна.

Рацо седеше облегнат на стената, под светлината на свещта, пушеше и разглеждаше радиото на Джо.

Джо скочи и грабна радиото от ръцете му. Завъртя копчето, за да провери няма ли нещо повредено. После отново го изключи и го притисна към тялото си.

— Къде са ми ботушите? — попита той.

Бяха под масата. Рацо му ги посочи.

— Как съм се събул?

— Аз те събух.

Джо погледна ботушите си, после Рацо.

— Защо?

— За да можеш да спиш, затова!

Джо стана и отиде до масата, където бяха ботушите му.

— Май ще е най-добре да се измитам оттука.

Седна на стола и взе да си нахлузва ботушите.

— Защо? Ама защо? — попита Рацо. — Какво има?

Джо бе хванал единия си ботуш с два пръста и го люлееше бавно; в известен смисъл държеше Рацо по същия начин с очите си. Сякаш пресмяташе кое от двете е по-ценното.

Рацо е крадец, мислеше си Джо, и е опасен само ако имаш нещо за крадене. Тъй че ако решеше да изкара нощта тук, можеше да пъхне радиото под възглавницата си — а колкото до ботушите, каква полза би имал от тях човек с два различни крака? Друго какво можеше да го интересува? Не приличаше на педераст. Всъщност, като го гледаше сега, Джо не виждаше нищо страшно — просто едно хилаво сакато момче, седнало върху купчина стари одеяла на пода на една стая, което се страхуваше да не остане само. Тогава защо да не пренощува тук? Не можеше да измисли никаква причина, но знаеше едно — винаги когато решеше да направи нещо, на пръв поглед съвсем просто, свършваше зле. И все пак какво лошо имаше в това да се наспи добре? Само че най-напред ще му вземе страха на тоя малък вагабонтин, ей така, изобщо.

— Рацо, слушай сега какво ще ти кажа — започна Джо. — Ама първо ми дай една цигара.

Рацо му подаде една смачкана „Рали“ и му я запали със свещта.

Джо погледна Рацо право в очите и продължи:

— Та това искам да ти кажа де. За твое добро. Ъ-ъ, значи, тая нощ искаш да остана тука, а?

Рацо сви рамене.

— Не те насилвам. Тоест ти сам много добре знаеш, че не те насилвам.

Гласът му не звучеше убедително, а когато сви рамене, за да покаже безразличието си, раменете му почти не се помръднаха. На Джо му беше ясно, че независимо от това, което каза, Рацо го молеше да остане; но все пак искаше да се увери, че е господарят на положението.

— Аха, ясно. — Той пъхна крака си в ботуша. — А пък аз, по дяволите, си мислех, че искаш да остана при тебе. Е, явно съм сбъркал.

— Добре де, така е — измърмори Рацо. — Искам да останеш, каня те. Нали вече ти го казах.

— Знаеш ли какво си навличаш?

— Какво?

— Ако остана. Защото аз съм много опасен човек, това не го знаеш, нали? Само за едно си мисля, как да убивам хората. — Взря се изпитателно в Рацо, за да види каква ще му е реакцията. Рацо просто го погледна, изразът на лицето му не издаваше нищо. Джо продължи: — Истина ти казвам. Щом някой ми направи нещо лошо, както ти, веднага почвам да си мисля как да го убия. Така че те предупреждавам. Чуваш ли, Рацо?

— Чувам.

— Не го казваш много убедено. Май ще трябва да те уплаша още повече.

— Вече ме уплаши! Ти си един много опасен човек, убиец…

Джо кимна.

— Да, и не е зле да ми повярваш. — След миг добави: — Тъй че ако все още искаш да остана тука един-два дни — нали това искаш, а? Или не?

Рацо изръмжа навъсено:

— Да! Дявол да го вземе!

Джо вдигна ръка.

— Спокойно, спокойно. — Остави ботуша и се насочи към купа одеяла. — Само исках да съм сигурен, нищо повече. Защото не приемам благодеяния от никого. Не обичам.

Легна отново върху одеялата и огледа стаята, опознаваше новото си местонахождение. Двамата попушиха мълчаливо. После Рацо попита:

— Убил ли си вече някого?

— Не още — отвърна Джо. — Но оня тип го смазах от бой. — И той му разказа за нощта, когато напердаши Пери в публичния дом на Хуанита Беърфут. — Не бях на себе си. Полудях, не си знаех силата. Ако не ме бяха отдръпнали, свършено беше с оная гадина. Същото беше и с тебе. Оная нощ тръгнах да те търся с нож в ръката. Това не ти беше известно, нали? И ще знаеш, бях решил да го използувам. — Млъкна за миг, помисли как да украси разказа си. — Цялата нощ я изкарах в затвора. Ако не бяха фантетата, сега щяхме да си имаме един умрял Рацо.

— Ха! И да не мислиш, че имам нещо против?

— Затова — продължи Джо — всеки път, като минеш покрай някое фанте, му изпращай една въздушна целувка, чуваш ли?

Остави цигарата си върху капака на един буркан, който Рацо беше сложил за тази цел.

— И между другото, Рацо — рече той, като лягаше, — я се мръдни малко. Пречиш ми.

Рацо се отдръпна колкото можеше по-надалеч и каза:

— Джо?

— Какво?

— Ще ми направиш ли една услуга в моята собствена квартира?

— Не. Никакви услуги. Не правя никакви услуги.

— Е, да, но все пак в моята собствена квартира — тая квартира е моя, не е ли така?

— К’вито услуги съм правил, правил — отсече Джо.

— Ама не, просто защото сме в моята собствена квартира. Знаеш ли, името ми не е Рацо. Работата е там, че се казвам Енрико Салваторе. Енрико Салваторе Рицо.

— Ле-леее, човече, това не мога да го кажа.

— Добре! Тогава Рико! Наричай ме поне Рико в моята собствена гадна квартира!

— Хайде, заспивай — каза Джо.

— Добре, но все пак? — настоя момчето.

Джо повдигна глава и изрева:

— Рико! Рико! Рико! Това достатъчно ли ти е? — Обърна се с лице към стената и каза: — И си дръж лапите по-настрана от радиото ми.

След малко Рацо изрече тихичко, гърлено:

— Лека!

Но Джо нямаше никакво намерение да си разменя любезности с един такъв човек. Престори се на заспал.

12

Този късен септемврийски ден отбеляза началото на съжителството на Джо Бък с Рацо Рицо. Двамата станаха позната гледка из някои нюйоркски улици през тази есен — русолявият дребосък подскачаше като някой окуцял скакалец, за да не изостава от двуметровия загорял каубой; крачеха замислени и съсредоточени като деца, които ловят птици с тенекиени кутии, сякаш твърдо смятаха, че ще намерят нещо ценно из улиците на Манхатън.

Рацо си гризеше ноктите, щом му паднеше, гледаше да консумира колкото може повече кафе и цигари, а нощем лежеше буден, мислеше, свъсил вежди, и си дъвчеше устните. Защото, естествено, от двамата той беше водачът и на неговите плещи лежеше отговорността да изнамира нови и нови начини за просъществуване.

Джо Бък, като всеки човек без собствени идеи, винаги беше настроен песимистично към това, което се предлагаше, но после го изпълняваше. Веднъж например Рацо чу, че в някакъв град в Джърси автоматите за паркиране можели да се отварят с най-обикновена отвертка. Джо Бък не го вярваше много това и си каза мнението, но все пак склони да заложи радиото си, за да купят билети за пътешествието отвъд реката. Когато пристигнаха там, веднага стана ясно, че информацията на Рацо е остаряла: из целия град имаше нови автомати, направени така, че никаква отвертка да не може да ги накърни. Въпреки разочарованието Джо Бък съумя да запази присъствие на духа, като поне си държа устата затворена, додето Рацо се извиняваше за провала.

Но, общо взето, този човек с емблемите-слънца на ботушите си се отнасяше към русолявия дребосък с раздразнение и неприязън. При това много добре го съзнаваше. Джо разбираше, че се е превърнал в един досаден мърморко, но хич не го беше грижа. Всъщност имаше си причина да не го е грижа: той беше щастлив.

За първи път в живота му не му се налагаше да се хили, да позира, да търси вниманието на другите. Сега имаше до себе си в лицето на Рацо Рицо човек, който се нуждаеше извънредно много, почти неистово от присъствието му и този факт действуваше като балсам на една негова отдавнашна, открита, подлютена рана. Кой знае как и защо, той се беше натъкнал на същество, което очевидно го боготвореше. Досега Джо Бък никога не беше притежавал подобна власт и следователно не беше наясно как да я използува. Можеше единствено да я опитва и опитва безспир като зажадняло за сладкиши дете, пред което ненадейно изниква планина от бонбони: псуваше, чумереше се, оплакваше се, мрънкаше и следеше как реагира Рацо. Защото обикновено именно така се опитва властта, като се злоупотребява с нея. Беше му страшно приятно и същевременно противно, но не можеше да се спре. Дребосъкът искаше само едно — да му бъде позволено да стои в сянката на високия каубой. И сега най-голямото удоволствие за Джо беше да хвърля такава сянка.

Освен това той обичаше да слуша, като говори Рацо. Докато се разхождаха из града или си поделяха чашка кафе в някой снекбар, или свити в някой вход трепереха в студа на изтичащата година, Джо чу мнението на Рацо по много въпроси. Оттук малко, оттам малко, накрая в съзнанието му се оформи картината на Рацовото детство в Бронкс.

Рацо беше тринайсетото дете на изморени родители имигранти. Спомняше си, че баща му, зидар, работел много, а в свободните си часове спял, щом намерел нещо поне приблизително хоризонтално, върху което да легне. Майка му, измъчена от многобройните раждания, обикновено боледувала и ръководела фамилията като някаква добра, но объркана кралица, издавайки най-противоречиви заповеди от спалнята си. Понякога се загръщала в домашна роба и тръгвала из жилището, за да оправи кашата, която сама била създала. При една такава обиколка намерила седемгодишния Рацо под кухненската печка в напреднала фаза на пневмония. Той се преборил с пневмонията, но след няколко седмици хванал детски паралич и когато на следващата година го изписали от болницата, майка му била умряла. Трите му сестри и двама от деветте му братя били напуснали къщата или защото се били оженили, или по някакви други причини. Никое от останалите осем момчета не проявявало интерес към готвене и домакинство; нито пък Татко Рицо се вълнувал особено от реда в семейството. Ако въобще се замислял по този въпрос, то било само колкото да набави храната. Веднъж в седмицата той зареждал лавиците със солени бисквити, консерви месо и боб, а хладилника със сирене, нарязано студено месо и мляко. В продължение на шест дни момчетата ядели каквото им падне, а на седмия Татко Рицо им давал истински неделен обяд в съседното ресторантче за спагети. Преди години, по някои поводи — обикновено на Великден или в Деня на майката — той сядал начело на подобни обеди в същото това ресторантче и собственикът винаги го карал да се гордее с многобройната си челяд, като подчертавал, че на него му трябва най-голямата маса в заведението. „Ecco, che arriva Rizzo!“[1] — казвал той. „Prende la tavola piu grande del locale!“[2] Дори сега, въпреки че били останали само осем синове, пак се налагало да събират по две маси. След като минал обаче около месец, много от момчетата спрели да посещават тия неделни обеди, тъй като старият зидар бил станал доста проклет и използувал случая да им се кара и да им крещи. Едно по едно, те си намирали по-лесни начини за препитание от този да търпят буйствата на някакъв си неприятен старик и се пръждосвали завинаги от къщи. Накрая, една неделя, на семейния обяд се отзовал само Рацо. Когато собственикът ги повел към маса за двама души, старецът в първия момент се възмутил, после се объркал и накрая се примирил. Обядвал мълчаливо и се отнасял с почти церемониална благост към своя мършав, сакат тринайсетгодишен потомък. Пийнал доста вино, после в един момент нарушил мълчанието и завършил обеда, като стоварил със страхотен удар юмрука си върху покритата с гетинакс масичка, изкрещял името си и напомнил на света въобще, а и на самия себе си, че бил свикнал на по-големи маси от тази: „Sono Rizzo! Jo prendo la tavola piu grande del locale!“[3] Собственикът дошъл при него, двамата старци се прегърнали и си поплакали заедно след това Рацо повел баща си към къщи. Когато влезли в апартамента, старецът рухнал и надал страхотен вик. Сякаш изведнъж се бил събудил от своята най-продължителна дрямка и открил, че престъпници са унищожили цялото му семейство и стените на жилището от горе до долу са опръскани с кръв. Загледан някъде покрай Рацо, като че момчето въобще го нямало, зидарят се разридал и взел да пита до безкрай къде са синовете му: „Dove sono i miei ragazzi teribli?“[4] Постепенно, и може би само поради липса на други, Рацо му станал любимец и известно време животът за него бил по-добър, отколкото за останалите момчета. Редовно получавал джобни пари и никога не му се карали. Неделните обеди продължавали. На малката масичка не се говорело много, но между тях двамата се била създала някаква мълчалива близост, тъй че царяла мила и спокойна атмосфера. Татко Рицо, тогава вече дебел, благодушен, плешив, подобен на мечка старец, който наближавал седемдесетте, си изпивал сам по литър кианти и на връщане от ресторанта до дома все си намирал поводи да постави ръката си върху главата на единствения останал при него син или докато чакали някой светофар, да го прегърне здраво през раменете. Веднъж, през един такъв неделен летен следобед, Рацо не издържал на огромната тежест, която бащата стоварил отгоре му, и двамата заедно се повалили на тротоара. Когато Рацо най-после успял да се освободи, видял, че старецът бил умрял върху него, там, на блесналата в слънце многолюдна Ривър Паркуей в Бронкс.

Рацо останал сам. Бил на шестнайсет години, без да е особено подготвен за живота. Затова пък бил съобразителен и природно интелигентен и като повечето хора, отраснали в големи семейства, лъжел бързо и добре. Въоръжен с тези качества, той хванал улицата.

Рацо можеше да говори за Бронкс, можеше да говори за Манхатън, можеше да говори за почти всичко под слънцето. Но любимата му тема беше Флорида и макар никога да не беше ходил там, по този въпрос говореше най-уверено и най-авторитетно. Той често разглеждаше някакви цветни проспекти, издадени от пътнически компании, или изучаваше купчина изрезки от вестници с реклами за пътувания; освен това притежаваше и книгата „Флорида и Карибският басейн“. В това прекрасно място (твърдеше той) двата основни фактора, необходими за поддържането на живота — слънцето и кокосовото мляко, — се намирали в такова изобилие, че единственият проблем за хората бил как да се справят с излишъците. За слънцето били необходими широкополи шапки, специални очила и масла. Колкото до кокосовите орехи, те се търкаляли в такива количества по улиците, че във всеки град във Флорида се организирали цели флотилии от гигантски камиони, които ги събирали, та да могат да минават колите. А кокосовите орехи, разбира се, били единствената пълноценна храна: това било всеизвестно. Щом огладнееш, трябвало да вземеш един и да го прободеш с джобното си ножче, след което да го наклониш към устата си. Когато стигнеше до този момент, Рацо не можеше да не направи демонстрация с невидим кокосов орех. „Единственият ти проблем в това отношение — обясняваше той на Джо, като всмукваше въздух през зъбите си, — искаш ли да знаеш какъв ти е единственият проблем, а, лакомнико? Това, че топлото мляко потича по лицето и шията ти. Да-да, понякога трябва да се понапрегнеш, да вдигнеш ръка и да си избършеш брадата. Лоша работа, нали? Мислиш ли, че ще можеш да издържиш? Аз ще мога. Ще мога да издържа.“ Колкото до риболова, той го представи като нещо страшно просто и Джо остана с впечатлението, че човек въобще няма нужда от въдица, нито от макара, нито дори от прът. Без да се замисля много дали това е възможно или не, той си представяше следната комиксова картинка — те двамата стоят до водата и викат: „Рибке, рибке, тук, тук“, при което две огромни създания с перки скачат вече сготвени в ръцете им. Глупава, щастлива мисъл, от която на него чак му замирисваше на риба. Понякога, за да продължи този приятен разговор, Джо можеше да попита нещо от сорта:

— Добре бе, братче, ама къде ще спиш, дявол да го вземе? Там няма Х-квартири, в това можеш да си сигурен.

Но Рацо имаше отговор за всичко. След тази реплика той започваше да разказва за безкрайните километри обществени плажове, застроени със стотици бараки, беседки и тераси; под тях, върху затопления от слънцето пясък или тапицираните скамейки, защитен от дъжда и вятъра, човек можеше да спи райски сън.

Най-често дискутираната тема обаче беше финансовото им затруднение. Рацо беше склонен да подценява всякакво тъй наречено честно разрешение. Нито единият, нито другият беше достатъчно представителен, за да си намери добре платена работа, нито пък беше подготвен за такава работа. Освен това, начинание, което предполагаше целодневна заетост, не заслужаваше да бъде наричано разрешение; според Рацо това беше несериозен разговор и той не желаеше да си губи времето с него. Разбира се, да си изкарваш прехраната, като разчиташ само на съобразителността си, не беше по-лесно от законната работа: конкуренцията беше страхотна, човек трябваше винаги да е нащрек да търси нещо ново и след като го намери, да е подготвен, че то най-ненадейно може да се окаже остаряло. („Като например ония глупави автомати за паркиране, помниш ли?“) Колкото до възможностите на Джо за припечелване, Рацо смяташе най-авторитетно, че той няма да може да си изкарва прехраната от жени. Това била една висококвалифицирана професия, която изисквала гардероб, лустро и фасада. Никоя нюйоркска жена нямало да се хване на номера с каубоя. Каубойският костюм можел да послужи като примамка почти единствено за хомосексуалистите, но дори и сред тях въздействието му било крайно ограничено — щял да привлече само една съвсем малка група с мазохистични наклонности. („Няма значение какво значи това, и да ти кажа, няма да ми повярваш.“) Понякога, противно на убежденията си, но притиснат от глада, той уреждаше набързо за Джо някоя петдесетдоларова сделка, при която от каубоя се искаше само да стои прав няколко минути с разкопчани панталони. След тези злощастни контакти обаче Джо обикновено ставаше потиснат и разстроен. Той имаше чувството, че е било обменено нещо невидимо и опасно, нещо, за което не е ставало дума при пазарлъка, за което двете страни въобще не са се договаряли. Това го натъжаваше и объркваше, изпълваше го с гняв, причината за който въобще не му беше ясна. Рацо се съгласяваше, че не си струва да се печелят така пари. Той твърдеше, че проституцията винаги е била най-трудната професия на света, както и най-конкурираната — а положението е дори още по-лошо в днешния свят, където стоката така либерално се раздава безплатно. Единственият начин наистина да спечелиш от нея е, ако ограбиш клиента си, но това изискваше находчивост и способност да изчакваш сгодния момент, каквито качества, Рацо чувствуваше, неговият приятел каубой не притежаваше, тъй че той не го насърчаваше да навлезе в това направление на пазара. Рацо беше уверен, че сам притежава необходимите за тази цел съобразителност и ловкост, но шансовете му за успех бяха крайно малки поради състоянието на крака му. („Да вземем обикновения тип педерасти: много малко ще се навият на един сакат.“)

Рацо си имаше друга специалност, която беше по-подходяща за него: джебчия. Макар че и в нея не беше много добър. Твърде често някой два пъти по-голям от него го хващаше на местопрестъплението и като нищо можеше да го предаде на полицията, тъй че Рацо трябваше да изтърпи унижението да го помоли за милост заради куция си крак. По-успешно се справяше с една разновидност на този тип кражба, но тази разновидност изискваше повече време, а и не беше толкова доходна: сядаше в някое кафене и завързваше разговор с някой непознат, после издебваше момента, в който да му отмъкне парите. Нерядко изгубваше цял час и си тръгваше само с няколко дребни монети в джоба и с една-две бири в стомаха.

Този начин на действие възмущаваше Джо („Повръща ми се!“) и той не желаеше да има нищо общо с придобивките от него. Рацо трябваше да съчинява разни небивалици, за да обясни откъде са тия пари, иначе Джо отказваше да хапне дори и един сандвич, купен с тях, и дни наред се разхождаше с дълго като времето лице.

Но Джо все още беше в първия порив на приятелството си с Рацо Рицо и каквото и да се случваше през тези седмици, нищо не му се струваше толкова ужасно, колкото перспективата да остане отново напълно сам. Макар че се беше отървал от онези самотни години и бе навлязъл в един нов период, те все още съществуваха някъде в неговото съзнание и помрачаваха настоящето му като някакви кошмарни видения, черни, безмилостни и многоръки, готови да го сграбчат и да го хвърлят пак в безкрайна самота.

Двамата изкараха октомври и навлязоха в мрачния ноември, без да им се случи нищо много особено.

Монотонността на дните им и чувството, че са хванати в капан, без да имат някаква реална перспектива, постепенно породи у Джо някакво безпокойство, някаква буквално болезнена възбуда. Сякаш Манхатън е неговата килия и тази килия се свива с кошмарна скорост, и той е обречен да обикаля вътре в нея с все по-малки крачки, докато накрая тя го смачка между стените си.

Непрекъснато страдаха от простуда. Особено Рацо: гласът му бучеше като най-нисък бас, което според Джо беше много комично за един такъв малък човек. Той гълташе лекарства срещу настинка и сиропи за кашлица в такива количества, че вървеше като замаян, все му се спеше и не му се ядеше. От време на време вкусваше по някоя и друга лъжица супа или парче шоколад. И, разбира се, кафе. Винаги беше в състояние да изпие чаша кафе и да изпуши една цигара. Като го гледаше как пуши, Джо получаваше чувството, че тютюнът съдържа някаква особена, живителна субстанция, която само Рацо знаеше как да извлича.

Ноември се оказа жесток месец за такива като тях, които висят толкова дълго по входовете, студен и влажен месец, пък и ветровит. И сякаш колкото повече се влошаваше времето, толкова повече скитаха те из улиците. Изкушението, разбира се, беше да проточват до безкрай нощите, прекарвани в подслона на Х-квартирата. Но и двамата, всеки по свой път, бяха придобили някакъв страх от това място и не обичаха да стоят там, когато бяха будни. Струваше им се, че нещо ги заплашва. Бояха се, че ако вземат така да се крият, кой знае какво ще стане с тях. Никой вълшебник нямаше да дойде и да почука на вратата им, за да им предложи да промени съдбата им, нито пък храна. Това им беше ясно. Тъй че да лежиш нощно време, потънал във временната сигурност на съня, си беше нещо съвсем нормално. Но да стоиш там буден през деня, когато сянката на това голямо бяло Х пада напреки на стаята като някакво предупреждение, това значеше да търсиш една направо зловеща утеха. По този въпрос те не говореха. А и не беше нужно. Защото дори и при най-лошото време, колкото и зле да се чувствуваха, колкото и привлекателна да им се струваше тази мрачна стая в сравнение с жалките им перспективи на улицата, към обяд те вече бяха навън.

По витрините на магазините и из улиците започнаха да се появяват първите признаци за наближаващата Коледа. Един такъв празник обаче нямаше нищо общо с никой от тях двамата. Монотонността продължаваше. Веднъж Рацо се появи с голямо, подплатено с овча кожа палто и го предложи на Джо като подарък. Твърдеше, че му го бил дал някакъв претрупан със стоки търговец заради една дребна услуга, но Джо имаше причини да смята, че е откраднато в някое кино. Според него човек не можеше така да краде зимни палта, без да е сигурен, че собственикът си няма друго, и в крайна сметка Рацо се почувствува толкова гузен, че просто скри палтото в някакъв шкаф. Джо продължи да ходи по изцапаното си с кетчуп жълто кожено яке. Той твърдеше, че не му било студено, но доста трепереше и все си намираше извинения да се пъха в магазини, входове и кина.

В известни, редки моменти Джо чувствуваше, че безпокойството, което изпитва, не се дължи на монотонността на дните му. Някъде в него бе залегнало усещането, че няма такова нещо като монотонност: можеш да правиш все едно и също, да кръстосваш едни и същи улици и дори да се терзаеш от едни и същи мисли, но дълбоко в теб, там, където не се вижда, нещата се променят и променят, и променят, и в един момент се разкриват. И не след дълго ти си казваш, че нещо се е случило, изведнъж животът ти така се е променил, че почти не можеш да го познаеш.

Само че умът на Джо не беше в състояние да хване здраво такава една мисъл и да я задържи за дълго. Тя се мярваше там за миг, или дори за част от мига, и после се оттегляше, сякаш си имаше свой живот и собствен ритъм. Тъй че Джо обикновено схващаше тревогата си като страх от нищото. Единствено в тези редки, неочаквани моменти това беше страх от нещо.

Но ето че през една нощ, в началото на декември, този период на чакане приключи веднъж завинаги.

[1] Ето, пристига Рицо! (ит.) — Бел.прев. ↑

[2] Той сяда на най-голямата маса в заведението! (ит.) — Бел.прев. ↑

[3] Аз съм Рицо! Аз сядам на най-голямата маса в заведението! (ит.) — Бел.прев. ↑

[4] Къде са моите страхотни момчета? (ит.) — Бел.прев. ↑

13

— Този? — попита момчето.

— Само за момент, чакай да го погледна — каза момичето.

То потупа Джо по рамото.

Беше една нощ през декември. Той пиеше кафе в „Недикс“ на Осма улица, когато чу тези гласове зад себе си. Обърна се и видя, че го наблюдават двама младежи с вид на деца, облечени в еднакви дрехи: черно поло и тесни черни джинси. Приличаха на брат и сестра, може би дори близнаци. Много не се различаваха по пола си. Нейната коса беше къса за момиче, а неговата — дълга за момче. И двамата бяха руси, сивооки и миловидни; не бяха гримирани.

Сестрата очевидно беше по-смела. Тя хвана Джо за брадичката и го погледна в очите.

— О, да, определено — каза тя на брат си. — Този определено.

Момчето се подсмихна и връчи на Джо малък лист тънка оранжева хартия, навит на руло и залепен със сребърна звездичка.

После момчето и момичето си излязоха. Привлечен от техните спокойни и обмислени маниери, Джо ги наблюдаваше, докато изчезнаха от погледа му, след което разви рулото. Върху хартията беше написано на ръка с черно мастило следното послание:

Очакваме те преди полунощ в царството на ада, което се помещава в един мръсен таван на северозападния ъгъл на Бродуей и улица Хармъни. Там ще бъдеш отровен.

Хензел и Гретел Макалбъртсън

Джо излезе на улицата и се огледа във всички посоки, но от Макалбъртсънови нямаше и следа. Погледна пак бележката, прочете преди полунощ и насочи очи към часовника на червената тухлена кула до женския затвор: беше единайсет часът. Запали си цигара и се размисли над щастливата случайност, поради която тези непознати светлокоси младежи му бяха връчили нещо. Светофарът се смени. Пешеходците, тръгнали да пресичат улицата, се блъскаха в него, тъй като се стараеха да избегнат купчините стар сняг, струпани върху бордюра на тротоара.

Джо прочете бележката още няколко пъти. Усещаше, че някой трябва да му я разтълкува. Рацо вероятно действуваше в една кръчма на Шесто Авеню. Джо прекоси улицата, упъти се към кръчмата и изведнъж зърна Рацо под зелената тента на едно магазинче за вестници. Облечен беше в спортното кожено палто и като видя насреща си Джо, очите му светнаха предизвикателно. Джо от своя страна се зарадва, че палтото има приложение. Той връчи оранжевия свитък на Рацо.

— Ако искаш нещо за четене, прочети това — каза. После обясни на Рацо по какъв начин бележката бе станала негово притежание. — От цялото заведение само на мене дадоха. — Опитваше се да не показва колко е горд.

Рацо вдигна голямата яка, за да скрие ушите си, и тръгна.

— Хайде — каза той.

— Къ-къ-къ-къде? — попита Джо, като се мъчеше да не изостава от него. — Ъ-ъ, какво може да значи това чудо? Някаква реклама или религиозна секта, или какво? Ами ние въобще не знаем в какво ще се наврем.

— Това е карнавал по случай задушница.

— Задушница ли? Та сега не сме задушница, сега сме декември.

— Е, и какво от това? Просто някаква забава, на която ние сме поканени.

„Ние ли?“ — помисли си учуден Джо.

— Тук не е казано нищо за тебе — рече той.

— Е! — махна Рацо с ръка, сякаш да отпъди тая мисъл.

— Слушай, приятел, те сигурно са ме огледали хубаво, преди да ми дадат това нещо — обясни Джо.

Вървяха по Осма улица към Бродуей.

Ами да, мислеше си Джо, огледали са ме хубаво и тогава единият каза „Този?“, а другият каза: „О, да, определено.“ Кой ги знае защо ме избраха точно мене? Дали заради ботушите ми, или заради шапката ми? Или им хареса нещо в лицето ми? Или им харесах въобще като мъж? Или какво?

Мисълта за неговата мъжка привлекателност, достойнство, за което си спомни изведнъж, го накара да се усмихне и да се изсмее високо. Минаваха покрай една хлебарница, на чиято витрина имаше огледало с кехлибареножълт оттенък. Джо врътна бързо лицето си към огледалото, като се надяваше да улови най-хубавото от тази усмивка. Донякъде успя.

После се обърна към Рацо:

— Знаеш ли, не беше толкова отдавна, когато седях във всекидневната на Сали Бък и зяпах телевизия.

— Тъй ли? И какво от това? — Рацо го погледна. — Какво от това?

Ами как, не разбираш ли, това беше в Албъкърки! Някъде на майната си. А къде съм сега? Сега съм в Ню Йорк. И са ме избрали за някакво… и аз не го знам какво е, нали разбираш за какво говоря?

— Не.

На Джо му беше съвсем ясно какво иска да каже, затова реши, че Рацо нарочно се прави, че не разбира.

— Ясно, значи си решил да отидеш на гостито, да се намърдаш вътре на всяка цена, а, кьопаво италианско копеле?

Рацо се вкопчи в ръката на Джо.

— Какво? Какво каза?

— Нищо — рече Джо. — Всъщност може и да не те пуснат.

— Искаш ли да се хванем на бас?

Група студенти висяха пред книжарницата на Осма улица. На Джо му се искаше всички те да знаят за къде е тръгнал. Но нямаше как да им го съобщи.

— Ще ги накарам да те пуснат — каза той на Рацо. — Ще им обясня, че ако не те пуснат, и аз няма да вляза.

— Ха, страхотна сделка!

— Тъй че не се тревожи — заключи Джо.

— Не се тревожа!

— Все едно, че си вътре. Освен това какво толкова ти има?

— Кой е казал, че ми има?

— Ако се подстрижеш както трябва и лепнеш малко месце по кокалите си, ще си екстра.

— Покорно благодаря!

— Ще кажа така, ъ-ъ: „Вижте к’во, без приятеля си не ходя никъде.“ Става ли?

Повървяха до следващата пресечка, без да говорят. На ъгъла на Юнивърсити Плейс ги задуха силен вятър, те побързаха да пресекат улицата и да стигнат до отсрещната страна, където сградите ги защитиха.

— Ти не искаш да идвам, така ли? — попита Рацо.

— Казал ли съм го това? Не съм го казал.

— Не, само че чуй какво ще ти кажа, Джо. Съжалявам, но съм в такова настроение, че ще ти го кажа. Тъй че слушай: ти си един много глупав човек. Сам не можеш да се оправяш. Ти имаш нужда от мен! Не можеш да си избършеш задника, ако не съм аз да ти подам хартията. Сега са те поканили сам на някакво гости, сякаш си кой знае какво величие. Много добре, само че искаш ли да ти кажа нещо? Аз не желая да ходя на никакво скапано гости при някакви си Хензел и Гретел Макалбъртсън. — Рацо изрече имената им по бебешки и изпръхтя така, сякаш му се гадеше. — Гъди, гъди, гъди. Направо ми се повръща. Исках да дойда само защото си мислех, че там може би ще има болонска пушена наденица и солени бисквити. Как да изпусна такава лапачка! Само че вече си изгубих апетита, тъй че довиждане. Нали това искаше?

Той спря да върви.

— Я ми дай адреса! — каза Джо.

Грабна оранжевата бележка от ръката на Рацо и тръгна. Но още преди да стигне до следващата пресечка, гневът му се изпари. Спря на Бродуей и се обърна.

Рацо все още стоеше там, насред тротоара, сгушен в палтото си, и наблюдаваше Джо. Джо му направи знак с ръка и Рацо се затърколи към него, бързаше да го настигне, цепеше въздуха с ръце като птица с повредени криле. Джо искаше да му извика: „Не тичай!“, но вместо това се извъртя нарочно настрани, за да не го гледа. Само чуваше как провлачените стъпки се приближават все повече и повече. Когато Рацо го настигна, и двамата сякаш съвсем бяха забравили кавгата си.

Тръгнаха по Бродуей и стигнаха до ъгъла с Хармъни. Сред няколкото табелки в преддверието на голямата висока сграда имаше една, която гласеше:

СЕМЕЙСТВО МАКАЛБЪРТСЪН

Трети етаж

Преди да се изкачат по стълбите, Рацо се подпря за момент на парапета. Лицето и косата му бяха вир-вода, а като дишаше, издаваше някакъв особен звук, подобен на висок тон на орган. Джо дотолкова беше свикнал да слуша как Рацо кашля и киха и как гласът му стърже, все едно, че влачат камъни по непавиран път, дотолкова беше свикнал да вижда мъка и болка върху лицето му, че от няколко седмици не се беше вглеждал особено внимателно в дребосъка. Сега забеляза, че цветът му под потта не е никак добър: кожата му беше страшно жълта, при това със сивкавозеленикави оттенъци; бялото на очите му беше някакво такова бледорозово и без никакъв блясък; а устните му бяха моравосини с бели ивици по края.

— Какво ти е? — попита го Джо.

— Как какво ми е? Какво искаш да кажеш с това какво ми е?

Джо не знаеше какво да отговори. Гледаше Рацо и не сваляше очи от него.

Рацо се размърда.

— Какво? Какво има? Да не би да съм облян в кръв?

— Не. Не си облян в кръв. Само в пот. Нямаш ли кърпичка?

Рацо изтри челото си с подплатата на палтото.

— Най-добре си изсуши косата — каза Джо.

Рацо я разтърка с голи ръце.

Джо измъкна пешовете на ризата си.

— Ела тук. Дай си шибаната глава.

— Не! — изръмжа Рацо.

Но Джо беше по-гръмогласен:

— Ела тука!

Рацо се наведе напред и предложи главата си, за да му я изсушат. Джо я разтри с ризата си.

— Не можеш да отидеш на гости с мокра глава — обясни той. — Така, а сега имаш ли гребен?

— Нямам нужда от гребен.

Рацо пусна в действие ръцете си.

Джо му подаде своя гребен.

— Няма да умра от някоя и друга въшчица.

Но гребенът не можа да мине през гъстите сплъстени неизмити къдрици, само дето се счупиха няколко от зъбците. Рацо върна гребена и се опита да придаде някаква форма на косата си с ръце.

— Как ти изглеждам? Добре ли?

Джо го огледа продължително и внимателно.

Голата истина беше, че Рацо не изглеждаше добре. Джо на драго сърце щеше да излъже и да сложи точка по въпроса, но както наблюдаваше лицето на Рацо, изведнъж стана нещо друго.

Какво точно?

Това не можеше да каже нито единият, нито другият.

Между тях двамата се бе появило нещо неясно, нещо ужасно и бе увиснало във въздуха като скелет на конци, нещо тъмно и тайно, което изпълни Джо със страх и го накара да се почувствува изолиран, самотен, в опасност.

Що се отнася до Рацо, той почти не показа, че е забелязал това неясно нещо. Просто едва ли не свенливо се извърна встрани. Погледът му замръзна, раменете и главата му бяха като сковани.

Джо отвори уста да каже нещо, но Рацо махна нетърпеливо с ръка и тръгна по широкото тъмно стълбище.

Джо го наблюдаваше. Когато Рацо стигна до средата на първия етаж, Джо извика:

— Хей, я почакай малко! Хей!

Рацо спря и погледна надолу. Очите му молеха Джо да не приказва, но за всеки случай подхвърли предизвикателно:

— Ама ние какво, на гости ли отиваме или не?

Джо беше прекалено смутен, за да се размърда. Току-що тук, в подножието на стълбището, се беше случило нещо ужасно. Впрочем беше ли се случило наистина? Той не можеше да бъде сигурен.

— Всичко е наред, нали? — попита той.

— О, хайде де! — извика Рацо нетърпеливо, а после добави умолително: — Тръгвай, моля ти се!

Почака, докато Джо започна да се изкачва, сетне се хвана пак за парапета и се повлече нагоре по стълбите.

Част трета

1

Парапетът на площадката на третия етаж бе превърнат в закачалка за дрехи. Целият беше отрупан с пуловери, шалове, канадки и с всякакви други възможни видове зимни облекла. Рацо остави кожуха си върху купчината и огледа редиците от ботуши и галоши на пода.

— Като си тръгваме, ще си избера някое хубаво чифтче галоши — заяви той.

Вратата беше широко отворена. Рацо влезе пръв. Джо изпитваше мъчително смущение, не знаеше какъв вид поведение се очаква от него. Вървеше наперено и леко намръщен, тъй като смяташе, че трябва да демонстрира някаква поза.

Стаята беше огромна: разположена по цялата дължина на сградата, тя беше широка като къща. Беше доста шумно, но не прекалено за едно такова стълпотворение от хора. Чуваха се смехове, разговори и плахите звуци на един тамтам, на една старинна флейта и на една тарамбука — явно музикантите още не се бяха разсвирили както трябва. Момче и момиче правеха опити да танцуват, но гледаха да не ги забележат. Имаше множество по-скоро привидно свързани групички от хора, някои от тях бяха прави, други седяха на пода, много от гостите стояха сами или близо до някоя група, която не ги причисляваше съвсем към себе си. В средата на пода седяха две момчета на ученическа възраст — едното бяло, другото чернокожо — и си държаха ръцете, само че това не беше толкова някаква междурасова идилия, колкото съюз на две сенки на отчаянието; те бяха свързани с ръцете си, но не и с погледите си; и единият, и другият се взираха в някаква своя си далечина. Много от самотните, както мъже, така и жени, като че ли се срамуваха от изолираността си. Те все се оглеждаха за някое място, чрез което да я загубят, за някакъв начин да я прикрият или за нещо, с което да я осмислят: питие, цигара, ъгъл, разговор, усмивка, непознат, поза.

Покрай една от стените имаше голяма маса, отрупана с най-разнообразни сирена, консервирано месо, солени бисквити, хляб, а на пода до нея бяха наредени легени с лед, студена вода и кутии с бира.

Джо зърна Макалбъртсънови в дъното на стаята; седяха на пода в краката на мършава изрисувана дама с дълга бяла коса.

Зад това трио, върху стената от горе до долу бяха залепени няколко дълги ленти амбалажна хартия, върху които пишеше с черни букви:

ПО-КЪСНО Е, ОТКОЛКОТО СИ МИСЛИТЕ

До надписа имаше кофа с черна боя, вътре с една метла, чиято дръжка бе подпряна на стената.

Джо все поглеждаше към Макалбъртсънови. Те седяха чинно пред надписа, приличаха на фигури от олтар и излъчваха същото дяволско спокойствие, което му бе направило впечатление преди това в „Недикс“.

Жената зад тях го озадачаваше още повече. Не му беше приятно да я гледа, но очите му сами все бягаха към нея. Нещо у нея не беше както трябва. Но какво? Имаше по едно тъмно боядисано петно около всяко око и червена малка уста. Често мигаше. Сякаш клепачите на очите й се управляваха с конци от някой, чието внимание се бе отклонило. Главата й, свързана хлабаво с шията, едва пазеше равновесие и се полюшкваше като детска играчка на пружина. Погледната отдалеч, тя дори не приличаше на човек, а на нещо, изработено от двете мълчаливи, зловещи деца в краката й, може би на някаква фигура на отсъствуващ родител, направена от клечки, слама и торбички от бонбони.

Пред момчето имаше няколко бурканчета — то изтърси нещо от едното (паяк? червей?) и го подаде на красиво негърско момиче. Каквото и да беше то, момичето го пъхна в устата си и го глътна с бира, после в някаква комична имитация на сексуално удоволствие протегна ръце, разкърши слабото си, облечено в жарсе тяло, прекоси с танцови стъпки стаята и падна в обятията на един чудесен чернокож великан, като привлече и задържа вниманието на почти всички гости.

Джо обаче наблюдаваше младия Макалбъртсън, който все още се занимаваше с бурканчетата. Приближи се до него, като се надяваше да разбере какво съдържат, но момичето Гретел го забеляза и го повика с глава. Джо се обърна, за да получи указания от Рацо, но Рацо беше прекалено зает със закуските на масата, оглеждаше се крадешком и тъпчеше джобовете си с колбаси.

Междувременно Гретел Макалбъртсън бе станала и идваше към Джо. Лицето и гласът й бяха напълно лишени от изразителност. Отблизо тя не изглеждаше толкова зловеща и спокойствието й може би означаваше просто отегчение.

— Значи, дойде — каза тя. — Искаш ли нещо? Има бира и… — Тя разтвори юмрук и му показа голяма кафява капсула — … това, ако искаш. — И тъй като прочете въпроса върху лицето му, продължи: — Това е марихуана, държи около четири часа.

Джо погледна капсулата, после момичето, като се усмихваше, за да прикрие невежеството си, и се чудеше какво да прави.

Тя се намръщи леко.

— Вземи я — каза и тонът й издаваше нещо средно между заповед и подкана.

Джо взе капсулата и я пъхна в устата си, събра малко слюнка и я глътна. Горд от себе си, той се усмихна и погледна момичето за одобрение. Цялото му перчене обаче сякаш само засили отегчението й. Тя му посочи вяло масата със закуските.

— Добре е да пийнеш бира — каза и този път в гласа й прозвуча нещо: нежност може би.

В този момент към тях се приближи Рацо с две отворени кутии бира. Едната връчи на Джо.

Джо се опита да имитира някакво представяне.

— Това е, ъ-ъ, Рацо Рицо, а…

— Рико! — поправи го Рацо.

Но тези традиционни любезности явно не бяха по вкуса на Гретел Макалбъртсън, която вече се беше отдалечила.

Джо отпи солидна глътка бира и се замисли какво ли трябва да очаква от капсулата.

— Ако искаш да знаеш нещо по-точно за брата и сестрата, аз ще ти го кажа: Хензел е педераст, а Гретел си урежда игрите сама. Тъй че, на кого му пука? — каза Рацо. После посочи с пръст масата със закуските. — Там има салам колкото щеш. Вземи си напъхай малко в джобовете.

Джо почувствува, че го гледат. Обърна се и видя пред вратата на тоалетната млада жена в оранжева рокля, която му се усмихваше тайнствено предизвикателно. Облегна се на вратата така, сякаш тоалетната бе нейната собствена палатка сред някаква многоцветна пустиня — или може би живееше в нея заедно с още няколко жени от харема. Тя срещна погледа му с дръзки, широко отворени очи, оголи зъбите си и се изкикоти налудничаво. После тръгна към него, приглаждайки с пръсти гъстата си черна коса. На Джо му хареса тялото й: с тънки крака, но страшно чувствено, земно.

— Всичко е ясно, нали? — попита тя.

— Да, да, ясно е — излъга Джо.

— Тогава какво да направим? Веднага ли да тръгнем? Имаш ли квартира? Защото аз, по дяволите, имам съквартирантка. Всъщност няма значение, ще го уредя. Ние сме се разбрали. Господи, в мига, в който те погледнах, разбрах. А ти, и ти ли веднага разбра?

— Какво да съм разбрал, ъ-ъ…

— Че ще стане заварката?

Тук се намеси Рацо:

— Наистина ли ви интересува тази сделка, мадам?

Очевидно жената не беше забелязала досега Рацо: тя го погледна изненадано.

— А ти кой си? Господи, да не би да сте двойка?

— Аз съм неговият менажер — отвърна Рацо. — А пък той е Джо Бък, един много скъп жребец.

— Скъп ли? — Тя остана с отворена уста. Отмести поглед встрани, примигна, после погледна пак Рацо и накрая Джо. — Вярно ли е това?

— Ами, вижте сега… — заувърта го Джо.

— Господи! — извика тя. — Значи е вярно! Невероятно!

Жената се отдалечи от тях — не че бягаше, просто беше изумена. Отвори си една бира, после се облегна на масата със закуските, впери поглед във високия каубой, заклати глава и запримигва.

— Хвана се — каза Рацо. — Мисля, че може да даде десет, но ще й поискам двайсет.

— Слушай, мангизи-не мангизи, на мене ми се ще да опитам — каза Джо.

— Ами да, разбира се, толкова си богат! Хайде, върви приказвай с нея. Аз ще дойда по-после.

И Рацо го остави сам.

Джо започна да се чувствува безтегловен. Бавно разкърши рамене, сякаш за да провери дали може да се движи, и установи, че усеща по нов начин тялото си: сега то пак му се струваше нещо забележително, гъвкаво и силно. И дори изпита старото желание да се погледне в огледало.

Чернокосата стоеше до него и го гледаше така, сякаш той беше много по-нависоко от нея.

— Страшно съм развълнувана — каза тя. — За първи път в живота си изпадам в такова положение и дори за първи път чувам, че може да има такова нещо. Наистина съм страхотно развълнувана. Едва ще дочакам да кажа на приятеля си, само че имам среща чак в понеделник, ужасно, нали? Слушай, аз просто така си разсъждавам, ама какво ще стане, ако кажа: „Добре, купувам“? Бр-р-р-р!

Жената изведнъж потрепери. Ноздрите на хубавия й изящен нос се разшириха. Тя дишаше на пресекулки.

— Чудна работа — каза, — а дори не съм взела декседрин! Най-трудно понасям декседрина, но и той никога не ми е действувал така. Наистина ще трябва да внимавам: дишането, сърцето, стомаха и, я виж! Кожата ми е настръхнала!

После му показа ръката си; Джо се усмихна скромно.

— Как се казва това? Купуваш си мъж, така ли? Не, аз наистина не съм чувала по-вълнуващо нещо. То е като, като… да вземем например девствеността, тя стои в единия край. А в другия, точно противоположния, във възможно най-отдалечения полюс е купуването на любовник. Нали така? Разбира се, ако става въпрос за това, за мен девствеността е нещо много далечно. Този въпрос никога не ме е тревожил. Всъщност отдавна, отдавна, преди много години, си мислех, че щом имам връзка с някого, трябва да се омъжа за него. Старомодно, нали?

Тя се изсмя, но смехът не й попречи да продължи:

— Едва след като имах трима съпрузи, да речем, че бяха трима, моят приятел успя най-после да ми налее в дебелата глава, че съм се превърнала в абсолютен, жив пример за еснафска моралност в нейната най-задушаваща форма, нали разбираш? И изведнъж! Коренен прелом! Само че какво направих? С всеки, с когото лягах, взех да се държа така, сякаш имам с него някаква по-продължителна връзка. Нали разбираш? Просто едно бледо подобие на старата моралност. Не може да не се съгласиш — какво всъщност представлява връзката, ако не брак без разните му там ритуали? Тоест и в двата случая ти вредят в емоционално отношение. Нали тъй? Както бракът, така и връзката. Тук няма спор! Чудесно! И тогава!

Изведнъж си казах: какво му е толкова лошото на най-обикновения стар секс? Сигурна бях, че точно това е имал предвид моят приятел. Но, разбира се, за тези неща не се говори направо, трябва сам да се досетиш. Което, ако си тъп като мен, а аз в някои области съм страхотно тъпа, може да ти коства ужасно много. А да не говорим какво ми е струвало на мене това в най-обикновени пари! Нали разбираш? Както и да е, опитах няколко пъти ей така, без да го искам наистина, колкото да си раздвижа краката, и знаеш ли какво стана, нищо: въобще не можах да стигна до края!

И изведнъж! Тази нощ излизам от тоалетната и те виждам тебе, истински символ — точно това си ти, нали разбираш, символ, да, истински символ, ни повече, ни по-малко. Не го ли знаеше? Не мога да повярвам. Както и да е, веднага разбрах, че ще настъпи преломът. При това, скъпи, без да мисля, ъ-хъ, почувствувах го, просто го почувствувах. Нали виждаш в какво състояние съм? И дойдох сама при тебе, нали така? Ще трябва да ти кажа, че досега такова нещо не съм правила! Да не си помислиш, че съм някаква си? Просто го почувствувах това и не можех, пък и не исках да се възпра. Е, когато му дойде времето, естествено, ще се запитам защо съм избрала каубой, и то каубой-проститутка.

Но сега — не! О, не. Смърт е да анализираш по време на… Удоволствието ти отива на кино. Целуни ме сега, веднага! Преди да сме прекалили с приказките. Хей, слушай! Ще се притесниш ли много, ако запаля огромната, страхотно силна лампа, дето виси над леглото ми, и те разгледам от горе до долу? Защото никога не съм разглеждала мъж изцяло, тоест сантиметър по сантиметър, а ужасно ми се иска. Може ли, а? Мисля, че при твоята професия е нормално да се поставят някакви по-особени изисквания, нали?

А между другото, колко все пак ще ми струва тая работа?

2

Джо наблюдаваше жената, която му говореше. Но слухът му не работеше нормално. Приказките й бяха като дъжд и помежду тях двамата сякаш имаше стъкло. Той чуваше думите й и ги виждаше, но те не стигаха до него.

Затова пък чуваше нещо друго, свързано с капсулата, която бе глътнал — някакъв тъничък, пронизителен, самотен звук, всъщност дори не и звук. Човек можеше съвсем лесно да си го представи: той беше, да речем, някаква жица, до която Джо беше литнал, при това тая жица беше издигната толкова нависоко, че там горе, при нея, всичките сетива — зрение, слух, осезание, се сливаха в едно.

В един такъв момент той реши да зърне гостите от тази височина: видя един каубой, себе си, който гледаше през тълпата от безлики фигури към дъното на стаята, където двама младежи в черно седяха на пода в краката на някаква жена.

От тази точка на зрение обаче тия трима души въобще не бяха трима: бяха четирима; и той беше един от тях. Неговото място беше при тях. Той беше Джо Бък, каубоят, а до двете красиви деца седеше неговата блондинка.

Най-после му стана ясно защо го бяха поканили на гостито: той беше липсващият член на нещо, винаги е бил такъв, но сега всичко ще се оправи.

В другия край на стаята настъпи раздвижване. Много глави се обърнаха натам, за да наблюдават нещо, подобно на въведение към някакво забавление. Там-тамаджията изкара един барабанен бой, а момичето с флейтата се постара да изимитира фанфара.

Междувременно двамата Макалбъртсън помогнаха на жената да стане на крака. Тя, изглежда, беше или пияна, или наркотизирана. Но щом веднъж я изправиха, вече можеше да се движи сама, като създаваше впечатлението за недобре ръководена марионетка. Вдигна ръце и ги разтърси така, че десетки евтини гривни плъзнаха с дрънкане от китките към лактите й, после се упъти към средата на стаята.

Джо реши, че в този момент целта на вечерта ще бъде изяснена и на другите, така както вече му беше ясна на него. Това беше нещо като бракосъчетание, някакво особено обединяване, по-скоро събиране след дълга раздяла на хора, между които съществуваха по-дълбоки и по-тайнствени връзки от обикновеното роднинство. Нищо, че до тази нощ той фактически не беше виждал тези трима души: неговото фантастично видение беше такова, че всяко нарушаване на обичайната логика на нещата веднага придобиваше нов, по-висш, свой собствен смисъл.

Например това, което последва, всъщност беше невъзможно, но въпреки всичко то се случи, той лично го видя. Белокосата жена обходи с поглед събралите се около нея хора, в един момент очите й се спряха върху Джо и после продължиха по-нататък. Той потръпна, цялото му тяло се вледени от ужас. Защото в този миг го бе погледнала Сали Бък. Сега тя беше доста по-възрастна и по-чужда, отколкото си я спомняше. Но все пак това беше Сали Бък, той я бе зърнал за секунда и се бе вледенил. Джо разбра, че неговата баба се бе върнала от гроба, за да изпрати тези две тъжни като смъртта, откровено красиви деца да го потърсят из улиците на Ню Йорк. Но с каква цел? Естествено, за да му каже нещо неотложно. Тъй че, ето сега той беше тук и вестта всеки момент щеше да бъде разгласена.

Братът и сестрата Макалбъртсън, които във всяко отношение приличаха на видения, стройни и безполови в своите прилепнали черни одежди, типични вестоносци от гроба, се бяха приближили до старата жена, може би за да я уловят, ако падне, или да й окажат някаква друга подкрепа. Тя вдигна ръце, за да помоли за внимание, но когато всички се смълчаха, ръцете отскочиха към лицето й, жената взе да се киска и да кашля. Изглежда, беше забравила какво трябва да каже. Последва кратко съвещание с Макалбъртсънови.

Ханъмата на Джо, онази с оранжевата рокля, го попита защо се е изпотил, но Джо като че не чу въпроса й. Тогава тя каза:

— Мисля, че трябва да хапнеш нещо, защото номерът е да ядеш непрекъснато, не го ли знаеш това? Да ти донеса ли сандвич?

Той й отвърна нещо и тя се отдалечи.

Сега и старата жена, и момичето сочеха момчето, наричано Хензел. Всички очи в стаята го проследиха как нарисува едно голямо черно Х върху надписа на стената, зачерквайки думите ПО-КЪСНО Е, ОТКОЛКОТО СИ МИСЛИТЕ. После то остави метлата в кофата и застана до сестра си. Двамата кимнаха към старата жена, за да върнат вниманието на стаята към нея. Тя отново раздрънка гривните си, изкашля се и изплю храчката в кърпичката, която измъкна от колана си. Сетне вдигна пак ръка за тишина, почака и след като я получи, заговори с безизразен, треперлив глас и с характерната за Средния Запад провлаченост.

— Не е по-късно, отколкото си мислите, вече не е по-късно.

Жената млъкна, всмукна навътре бузите си и сви устни, сякаш устата й беше прекалено пресъхнала и тя не можеше повече да говори: последваха няколко бързи, отчаяни въздушни целувки към гостите. Гретел Макалбъртсън й даде да пийне бира. Жената облиза устни и задиша тежко, после изведнъж изкрещя:

— Време е!

Вдигна и двете си ръце и ги закова неподвижно във въздуха, сякаш беше уловила въпросното нещо. Последва нова серия пристъпи на кашлица.

Гостите почакаха мълчаливо минута-две, после се понесоха шушукания, които постепенно се усилиха и накрая Джо чу някакъв мъж да казва:

— Тя предпочита да бъде тук, отколкото в някой вход. Освен това е толкова пияна, че въобще не разбира какво я правят.

А някаква жена възрази:

— О, не ми казвай, че не разбира. Според мен това е жестоко. Тези хора все още имат мозъци, колкото и да са пияни!

Старата жена отново си пошушна нещо с Макалбъртсънови, очевидно получи инструкции от тях. После се обърна пак към гостите и извика:

— Времето ни изтича. Нищо повече не ни е останало!

Устните й се разкриха в механична усмивка, която разкри малки жълти зъби и, изглежда, не представляваше нищо друго освен последния трик на кукловода.

Тя погледна Макалбъртсънови за одобрение. Те и двамата кимнаха енергично. След това горната половина на тялото й падна напред сред звън от метал, сякаш жената се бе счупила точно по средата. Това означаваше поклон. Макалбъртсънови изръкопляскаха. Всички други се присъединиха. Непоносимият, оглушителен шум бе подсилен още повече от свирки, викове, тропане на крака и дори два-три писъка.

Рацо стоеше до Джо и го ръгаше с лакът.

— За какво пляскаш? Що за гадни номера бяха това? По едно време си помислих, че, току-виж, я накарали да изяде главата на живо пиле.

Джо остави Рацо и си запробива път през шума: стъпвайки по прострени кръстосани крака, край малки масички, пейки и свирачи, той се приближаваше все повече и повече до старата жена, която се бе върнала на мястото си зад брата и сестрата Макалбъртсън.

Тъмнокосата жена в оранжевата рокля изведнъж изникна на пътя му, понесла в две ръце голям, дебел сандвич.

— Нали това искаш? — каза тя.

— Благодаря — рече Джо, но не взе сандвича. Побутна я по рамото, тя отстъпи встрани и той продължи към старата жена.

Чувствуваше, че изведнъж всичко се провали. Само преди миг бе разбрал нещо. Нещо важно за неговия живот му се бе изяснило, но после той го забрави. Или може би тъкмо да го разбере, и някой му попречи. Тази стара жена ли? Коя беше тя?

Той я разгледа отблизо и видя, че е дори по-стара, отколкото изглеждаше по време на представлението. При това очевидно нещо я болеше и бе останала съвсем без сили. От напрежение челото й бе набраздено с цяла мрежа от бръчки. Пласт пудра покриваше изринатата кожа на лицето й. Очите й мигаха непрекъснато и сякаш въобще не знаеха какво значи спокойствие. Трептейки, те излъчваха някакво безкрайно страдание, което никой вече не помнеше кога е започнало. От време на време се разтърсваше от остра вътрешна болка, сякаш някой я сритваше, за момент очите й оставаха затворени, а лицето й се сгърчваше и боята по него разцъфваше като спукано пликче от бонбони.

Джо се опита да си спомни какво точно искаше да пита старата дама — или всъщност Макалбъртсънови. Той се изправи пред тях, но те не му обърнаха никакво внимание: изглежда, можеха да се наблюдават само един друг, без да виждат никой, и нищо повече. Самият Джо вече не беше в състояние да ги съзерцава отвисоко. Някак си бе изгубил онова свое особено усещане. Вече не чувствуваше никаква близост с тези хора. Те просто бяха едно хубаво момче, едно хубаво момиче и една болна стара жена, които се опитваха да забавляват гостите си. Той винаги се бе чудил какво точно се прави на такива събирания и ето че сега видя с очите си, но много не му хареса: ако това можеше да послужи като пример, събиранията бяха дори по-тъжни от улиците.

Един мъжага с грейнало кръгло лице сграбчи Джо за ръката и го попита:

— Чу ли какво каза майка Церера[1]? Каза, че си изтиктакал последните си тиктаци. Тъй че лягай на земята, приятелче, ти си мъртъв.

Мъжът се изсмя и се запъти към друг с думите:

— Чу ли какво му казах на оня? Казах му: чу ли какво каза майка Церера? Каза…

Джо веднага пристъпи към действие. Втурна се към човека, хвана го с две ръце и попита:

— Хей, защо избра най-напред мене?

— Защо избрах тебе ли? — повтори човекът с кръглото лице. — Какво искаш да кажеш с това защо съм избрал тебе?

— Искам да кажа, защо ме попита мене това? Мислиш, че ми има нещо или какво?

— Ама ти си луд — извика мъжът. — Я ми пускай ръката!

— Не я стискам, че да те боли. Искам да ми отговориш — настоя Джо.

Пред него стоеше Гретел Макалбъртсън.

— Благодарим ти, че дойде — каза тя на Джо, — но сега искаме да си отидеш.

Рацо също беше там.

— Какво ти е, да не си дрогиран? — попита го той. После се обърна към Макалбъртсънови и каза: — Просто е дрогиран, нищо повече.

Рацо го поведе към коридора. Джо каза:

— Не съм дрогиран. Бях, но вече не съм.

Палтото на Рацо беше затрупано; той почна да рови, за да го открие.

— Просто съм объркан, ето това е — продължи Джо. — Страшно съм объркан и трябва да се оправя, майка му стара!

— Много ми е кофти — каза Рацо. — Трябва да полегна.

Жената с оранжевата рокля се появи на вратата.

— Хей!

Джо я погледна и тя каза:

— Нали те попитах колко?

Без да сваля очи от нея, Джо рече:

— Кажи й, Рацо.

— Двайсет долара — отвърна Рацо.

— Дадено — съгласи се жената. — Моето е от боядисаната овча кожа. Там под сивата рибена кост. Да тръгваме.

— И пари за такси за мен — добави Рацо. — Двайсет за него и пари за такси за мене. Съгласна ли си?

— Знаеш ли какво мисля? — каза жената. — Мисля, че ти трябва да изчезваш. Моментално. Ясно ли е? И повече да не съм те видяла!

— Готово — рече Рацо. — Но за тази услуга искам един долар за такси.

Жената извади от пазвата си навити на тънко руло банкноти, взе един долар и му го подаде.

— Докато преброя до десет, да те няма. Едно, две, три…

Рацо тръгна надолу по стълбите.

Джо помогна на жената да се облече.

— Слушай, ъ-ъ, скъпа. Как се казваш? — попита я той.

— О! — възкликна тя. — Не знаеш, нали? Много ми харесва така. А пък аз знам, че ти се казваш Джо. Което е възхитително. Джо би могъл да бъде всеки. Целуни ме, Джо, прегърни ме, Джо, отмести се, Джо, върви си, Джо. Фантастично! Чудесно име за мъж. Каквото е Роуз за момиче.

Някъде под тях се чу шум от падане на човек по стълби. Джо хукна надолу по стъпалата, като вземаше по две наведнъж, и стигна до първия етаж, където Рацо се бореше с парапета, опитвайки се да се изправи на крака. Пак падна. Джо го взе на ръце и Рацо му обясни как да го спусне на земята. Джо го спусна, като го опря главно на здравия му крак. Рацо се вкопчи в колоната на парапета със стиснати зъби и побеляло като на мъртвец лице.

Жената бе стигнала до втората площадка. Докато слизаше към тях, попита:

— Какво стана?

— Той падна — каза Джо.

— Удари ли се?

— Ама вие какво, подигравате ли ми се? — сряза я Рацо, после я изимитира: „Удари ли се?“

— Ако не си се ударил, защо се държиш за парапета? — попита тя. — Можеш ли да вървиш?

— Дали мога да вървя ли? Естествено, че мога да вървя. — Той направи три крачки и се хвана за вратата. — Това как го наричате?

— Добре — обади се Джо, — но до метрото?

— О, не, аз съм инвалид, няма да мога — взе да се лигави Рацо като госпожица. — Носете ме!

— Той има пари за такси — каза жената. После се обърна към Рацо: — Нали си добре?

— Вече ви казах! — изкрещя той.

— Той е добре — обясни жената на Джо. — Да вървим.

[1] В римската митология — богиня на плодородието. — Бел.прев. ↑

3

Час по-късно жената, легнала и подпряла глава на едната си ръка, докосна Джо с другата.

— Нищо, тия работи се случват — каза тя. — Не се тревожи. Виждам, че се тревожиш, а не трябва. Хайде да полежим просто така, пък — после ще видим. Може даже да поспим, а?

Джо се пресегна през кревата и си взе цигара от нощното шкафче.

— На мен такова нещо не ми се беше случвало. Колкото до това, можеш да си съвсем сигурна. Хъм, къде е кибритът, мадам?

— В най-горното чекмедже. — Докато Джо си палеше цигарата, тя добави: — Може би ако не ме наричаше мадам, всичко щеше да е по-добре.

Джо се опъна по гръб и духна дима към тавана.

— По дяволите, за пръв път ми изневерява така.

Жената се изсмя.

Джо я погледна бързо.

— Какво? Да не мислиш, че те лъжа?

Тя се опита да стане сериозна.

— Не. Разбира се, че не мисля. Просто нещо ми стана смешно.

— Аха! Е, и к’во беше то? — попита Джо.

— О, нищо.

— Нищо, а?

— Ама, моля ти се! Говоря ти честно.

Джо кимна и погледна пак към тавана.

— Добре, ще ти кажа — обади се тя. — Изведнъж се поставих на твое място и разбрах, че ти сигурно се притесняваш от това, дето си професионалист. Не че трябва да се притесняваш, в края на краищата това е човешко, но аз изведнъж си представих едни такива ужасни неща като тръбач без тръба и полицай без палка, и прочие, и прочие и просто… не, май ще е по-добре да млъкна, защото само става по-лошо!

Мозъкът на Джо работеше усилено. Той прехвърляше наум всички възможни причини за своя провал, припомняше си какво точно го бе изморило и отслабило, откак бе пристигнал в Ню Йорк. И като се размисли за всичко това, усети, че в жилите му вместо кръв тече именно тази умора, тази слабост. Малко по малко градът бе изцедил всичките му ценни жизнени сокове, тук малко, там малко, всичко бе излязло; почти всяка секунда, на всяка крачка, тротоарите извличаха по нещо от него през краката му, уличните шумове изсмукваха слуха му, неоновите реклами изтръгваха по нещо насъщно от погледа му, а в тялото му не влизаше нищо съдържателно, тук кафе, там супица, от време на време по някоя чиния с вклисавени спагети, по някой сандвич, приготвен от трици с много подправки, по някоя бира. И нищо, което би подхранило друго у него, освен тази умора…

Когато се събуди, отстрани на транспарантите имаше ивици светлина. Същите мисли, мислите за това колко е слаб той сега, нахлуха в главата му като някакъв кошмарен сън, от който не можеше да се отърси. Припомняше си как по хиляди невероятни начини го бяха изцеждали, ограбвали, измамвали: всяка усмивка му бе коствала безбожно голяма сума, а всеки път, когато бе кимвал в съгласие на някой непознат, от тялото му бе изтръгвано нещо жизненоважно. Ако в негово присъствие, в обсега на неговите сетива, вървеше часовник или духаше вятър, или се въртеше колело, те сякаш по някакъв начин крадяха енергия от него, за да могат да се движат.

Почти смазан от тия мисли, Джо изведнъж установи с изненада, че докато е спал, силата му се е възвърнала. Пипна се с ръка и изпита дълбоко, почти истерично чувство на облекчение и радост. То обаче премина бързо, отстъпвайки пред желанието за мъст. Джо искаше да каже нещо с тази своя сила, да й намери приложение, да я използува като протест, искаше с нея да напише инициалите си върху цялото небе, както и едно предупреждение с черни букви, от което те да затреперят.

Жената до него спеше по гръб. Той се присегна и притисна дланта си, свита във формата на чаша, към най-топлото място на тялото й.

След миг двамата бяха заедно и тя извикваше при всяко вдишване. Джо действуваше премерено, систематично, сякаш целеше не сам той да изпита удоволствие, а да я накаже нея. Но на жената й хареса тази игра. Захапа го за рамото, за да получи още от този великолепен гняв, тъй че той притисна силно устата й с ръката си, за да скрие тези зъби, и продължи още по-яростно; двамата сякаш водеха някаква упорита, изморителна и настойчива битка, но тя искаше още от неговия гняв, затова заби ноктите си в гърба му и Джо усети, че потече кръв, че отново го изцеждат. Сега пък му взимаха кръвта. Този път обаче ги пипна на местопрестъплението: ще им покаже той на тях. Затова се нахвърли върху нея още по-силно, от очите на жената бликнаха сълзи и при всяко вдишване и издишване от устата й заедно с въздуха излизаше някакъв животински, по-скоро ожесточен, отколкото ръмжащ звук. Той отдръпна ръката си от устата й, погледна я и видя, че лицето й представлява нещо ужасно, затова я нарече с някаква ужасна дума и това й помогна, нещо вътре в нея се пречупи и тя започна ту да се смее, ту да плаче като побъркана. Джо Бък разбра, че жената ще се освободи и взе да действува още по-настойчиво, но не защото искаше тя да се освободи, а защото искаше сам той да се почувствува като освободител, искаше да усети отново силата си. По едно време тя нададе продължителен, приглушен, сякаш предварително обмислен вик и Джо продължи още малко, като че искаше да се подпише с кръв и със замах под това, което бе свършил; в този момент стана нещо неочаквано: самият той се освободи. Тогава легна с цялата си тежест върху жената. Без да сваля ръцете си от гърба му, тя размаза кръвта от издрасканото от нея. И му повтаряше безспир най-прозаичното име на акта, който бяха извършили, сякаш той можеше да бъде усъвършенствуван или продължен, или дори някак си обезсмъртен чрез тази цинична дума. Както лежеше върху нея, забил глава във възглавницата, Джо изведнъж си представи двама млади хора в черно, стройни, светлокоси, напълно реални: брата и сестрата Макалбъртсън. И докато жената произнасяше своята молитва от мръсни думи, той огледа тези деца във въображението си и разбра тяхната тайна. Пред очите си ги видя как порастват, видя ги как вървят хванати за ръце на фона на един екран от нищо, заедно, но несвързани един с друг, без майка, без баща и без истински пол, изолирани от света, от самите себе си, от мястото, където живеят, видя ги как се лутат и търсят други, които да преминават през същите тези празни пространства, други, които подобно на тях са родени, без да са свързани с нищо, чужди на всичко, и в този кратък момент на проблясък Джо Бък имаше чувството, че е разбрал кои са тези деца: неговите собствени. Неговите собствени чада, родени направо като големи хора от тазнощния съюз.

4

Когато същия следобед Джо напусна апартамента на жената, стомахът му беше пълен с храна и горещо кафе, сам той току-що се бе изкъпал и избръснал и бе излял доста голямо количество скъп одеколон в ботушите си, за да неутрализира миризмата, а в джоба си имаше двайсет долара.

На Таймс Скуеър си купи чифт чорапи и малко бельо, които облече в тоалетната на кафене-автомата. Старото бельо и чорапи бяха в трагично състояние, тъй че, проявявайки разточителство, той ги хвърли в тоалетната чиния и пусна водата. После реши да похарчи петдесет цента, за да му лъснат ботушите, и докато ваксаджията се трудеше над тях, преброи наум парите си и се замисли какво можеше да направи с тях. Сети се, че трябваше да купи бельо и чорапи и за дребосъка. Както и малко храна и лекарства.

От аптеката на Осмо Авеню взе аспирин, сироп за кашлица и витамини на хапчета, след това продължи към магазина за войнишко облекло, откъдето купи едни долни гащи с дълги крачоли и два чифта червени вълнени чорапи, единият по-голям, другият по-малък, та да съпътствуват на разликата в краката на Рацо. После тръгна бързо с покупките по Осмо Авеню, като запя маршово „Последното събиране на говедата“, без въобще да забелязва погледите на другите пешеходци. Следобедното слънце топеше купчините мръсен сняг при канавките и Джо трябваше да стъпва ловко по кишата, за да не изцапа току-що лъснатите си ботуши. В няколко витрини и в две-три огледала по пътя си зърна отражението на един идеално докаран каубой, който вървеше по улицата, пред някои дори се спря, за да се усмихне на образа си и да изпъне бедра, та да се наслади на скритата в тях мощ. Последната си покупка, картонена кутия с гореща пилешка супа, направи в един реномиран еврейски кулинарен магазин близо до Тридесета улица.

Когато стигна до Х-квартирата, спря на стълбите, за да провери пакетите: чорапи, бельо, лекарства, супа, цигари. Нещо го смути във връзка с чорапите. Остави другите пакети на едно от стъпалата, разопакова чорапите и взе по един чифт във всяка ръка. Гледаше ги и се мъчеше да се сети нещо. За момент се замисли за разликата в големината на Рицовите крака, но всъщност не това го смущаваше. Той искаше да си изясни какво чувство будеха у него всичките тези покупки, не само чорапите. Само че така и не го разгада.

Събра пакетите и се покатери по стълбите към квартирата.

Рацо се бе увил с няколко одеяла и стискаше зъби, за да не тракат. Глътна два аспирина с малко вода, но докато не му преминаха тръпките, въобще не можа да вкуси от супата. Наложи се Джо да я претопля на спиртничето, но сега пък Рацо се беше изпотил и искаше да махне одеялата. Посдърпаха се дали ще е правилно или не, както и по въпроса за названието на Рацовата болест. Според Джо това беше котешка треска[1], наименованието, което Сали обикновено лепваше на детските му заболявания под предлог, че всички болести идвали от котките, но Рацо каза, че въобще не се е приближавал до котка и освен това имал грип.

Докато той поглъщаше супата, Джо му показа чорапите и долното бельо. Рацо ги погледна и поклати глава.

— Какво, не са ли хубави? — попита Джо.

— Хубави са. Само че можеше, докато ти купуваш бельото, аз в това време да задигна чорапите. Но както и да е. — После сякаш се размисли и добави: — Благодаря. И виж какво, Джо, не се сърди, като ти казвам нещо, обещаваш ли?

— Да.

— Наистина?

— Да.

— Май не мога да ходя. — Рацо погледна към стената. Очевидно беше смутен. — Просто много падах и сега, ъ-ъ…

— И сега какво?

— Сега ме е страх.

Той остави супата на земята до струпаните одеяла и пак почна да трепери. Стисна здраво челюсти и обгърна с ръце тялото си.

— От какво? — попита Джо.

— Нали вече ти казах!

— Да, ама…

— От това какво ще стана — отговори Рацо. — Тоест какво, ъ-ъ, нали разбираш — ще ми направят — ако не мога, ъ-ъ… Уф, по дяволите!

— Кой? Кой какво ще ти направи?

— Не знам. Фантетата. Или — отде да знам?

— Искаш да кажеш, че не можеш да вървиш ли? — попита Джо.

Рацо кимна.

— Е, и какво ще ти направят тогава?

Рацо кимна пак. Джо стана и се разкрещя:

— Слушай, какво общо имат тук фантетата? На тях въобще не им влиза в работата кой върви и кой не! Човече, казвам ти, говориш като кръгъл глупак! Не знаеш ли какво ще направим ние двамата с тебе? Ние двамата ще заминем за Флорида.

— За Флорида ли? Че откъде…

— Само трябва да уредим въпроса с билетите, и толкоз.

— Край на Флоридата вече. Остави ги тия глупости.

Рацо говореше начумерено и се взираше в Джо, за да открие някаква искрица разум.

— Според мен — каза Джо, — най-трудното за нас тука е как да избягаме от студа. Нали така? Какво правиш ти сега, трепериш, нали? Второто нещо е храната. Пак съм прав, нали така? Е, добре, а във Флорида ще имаме кокосови орехи и много слънце, и какво ли не, и няма защо да се трепем за нищо. Напрегни си акъла, Рацо, ти ги знаеш тия неща, колко пъти сме говорили за тях, дявол да го вземе, забрави ли вече?

Той извади парите от джоба си и му ги показа, като разпери банкнотите, сякаш бяха карти за покер.

— Това тук е началото. Спечелих го снощи. А тая нощ ще изкарам останалото. Всичко е решено, само чаках да ти го съобщя. Кажи ми сега по колко смятахме, че са билетите, по трийсет и осем на човек, така ли? Значи, два пъти по толкова прави колко?

— Ама как, и мене ли ще вземеш? — попита Рацо.

Джо кимна.

— Значи, два пъти по толкова прави колко?

— Седемдесет и шест. Слушай, Джо, аз имам деветнайсет. Там, в онази обувка са.

— Откъде ги взе тия деветнайсет?

Джо отиде до обувката и извади парите.

— Снощи претърсих няколко палта — отговори Рацо.

— Какви палта?

— На гостито, на гостито, за бога! Не помниш ли, на стълбището? Цялата оная купчина палта? Както и да е, имам деветнайсет долара.

— Добре. И с тези девет стават колко? Колко още трябва да спечеля?

Рацо затвори очи за секунда, после каза:

— Петдесет. Да речем, петдесет. Много е, а?

— Ха, много! — сопна се Джо. — За това настроение, в което съм сега, е нищо. Хайде, довиждане.

Вече при вратата, той се върна.

— Напъхай се в дългите гащи — каза. — И чорапите обуй! Да не искаш, като се повлечем по автобусите, да ги усмърдиш на крака!

Рацо беше втренчил очи в Джо, но сякаш не го виждаше.

— Не мога да го повярвам, не мога да го повярвам. Просто не мога да го повярвам, по дяволите. — После седна. — Хей, я почакай! — Тръсна глава и каза: — Да не вземеш да направиш някоя глупост, че да свършиш на въжето?

— Защо не млъкнеш? — ядоса се Джо. — Защо? Защо поне веднъж не млъкнеш и не ме оставиш да направя нещо? Да не би да има закон, дето казва, че на Джо Бък не може да му дойде в главата нито една въшлива идея, без да си навре главата във въжето, нито една и-по дяволите-шибана-дея? — Върна се обратно в стаята и се хлопна на един стол, като стовари тежко краката си на пода. — Видя ли сега к’во направи, уби ми цялото настроение!

Но после веднага стана и тръгна към вратата.

— Не, не си — каза той. — Да пукна, ако си го убил! Ние двамата с тебе заминаваме още тази вечер.

Затръшна вратата и хукна надолу по стълбите.

[1] Типичен пример за т.нар. „народна етимология“. Английската „cat fever“ (буквално „котешка треска“) не е свързана с „cat“ (котка), а е съкратеното название на „catarrhal fever“ (тоест „катарална треска“). — Бел.прев. ↑

5

Джо огледа всички входове, фоайета на театри и зали с игрални автомати на Таймс Скуеър, в търсене на възможност да спечели някоя и друга пара, но през първите два часа не се случи нищо. Беше твърде студено, за да стои дълго на едно място. Изгуби петнайсет минути на Дъфи Скуеър заради някакъв евентуален клиент, който се боеше да го заговори, и още почти час, докато вървя по петите на една красива жена чак до Гранд Сентръл Стейшън само за да я види как се качва на влака за Ню Хейвън. Върна се на Таймс Скуеър, измина целия Бродуей до Петнадесета улица, после тръгна по Осмо авеню и отново прекоси Четиридесет и втора улица, сетне извървя целия този път още веднъж, и още веднъж, като при всяка обиколка влизаше да се постопли в една книжарница за порнографски книги и в един игрален салон, който се наричаше „Фасинейшън“ и където профука долар и двайсет цента.

Някъде към осем часа, забравил за момент целта на своя лов, Джо зяпаше лениво витрината на един магазин за магически принадлежности на Седмо Авеню, когато усети, че на не повече от метър разстояние от него стоеше най-добрият случай, който можеше да му се появи тази вечер, и гледаше същата тази витрина.

Това беше един червено-бяло-син човек, около петдесетгодишен, набит, почти пълен, с много черни вежди. Имаше приятно, кръгло лице, което сякаш непрекъснато се усмихваше, дори и в покой, но тревожните му очи издаваха съмнение в абсолютно всичко на този свят. Най-поразителното нещо у този човек обаче бяха тия негови цветове на американец от мюзикъл: червеното на лицето му, чисто бялото на косата и коприненото му шалче, яркосиньото на очите и палтото му.

Джо се беше научил, че не бива да ги заговаряш пръв. Това трябва да оставиш на тях. Съществуваха редица теории в подкрепа на тази тактика: най-важното, ако заговориш пръв, проявяваш известно нетърпение, което би снижило цената ти, а освен това, ако евентуалният ти клиент се окаже преоблечен полицай, той ще те арестува за проституиране.

Но Джо чувствуваше, че трябва да направи удара си, преди да се е смръзнал съвсем от студа. През зимните вечери, в които се свиваше по входовете на Таймс Скуеър, от един момент нататък лицето му се вкочанясваше и побеляваше и той повече не беше в състояние нито да мисли ясно, нито да постъпва правилно; започваше да гледа и да се държи като човек, който губи, а с такъв никой не би искал да има вземане-даване.

Затова сега реши да опипа почвата, лепна на физиономията си една хубава, широка усмивка и завъртя очи към това червено-бяло-синьо лице; но тъкмо да го заговори и човекът сам се обади:

— Здрасти.

Едрото лице зейна по средата, при което се показа още червено и бяло — на венците и на идеалните зъби, и непознатият сграбчи ръката на Джо с две ръце.

Още с първите си думи човекът успя да наложи атмосфера на изключителна близост. Ако някой наблюдаваше сцената отстрани, би могъл да си помисли, че двама много стари приятели са се срещнали най-неочаквано след години тежка раздяла.

Гласът му — той започна веднага да говори така, сякаш нямаше да има спиране — беше дълбок и енергичен, но същевременно странно изтънчен и създаваше впечатлението за истеричен, изнежен бик. Човекът се представи като Таунзенд П. (тоест Педерсън) Лок от Чикаго („Викай ми Тауни“), каза, че търгувал с хартия и че бил дошъл в Ню Йорк, за да присъствува на някаква търговска спогодба.

А и, честно казано, да се позабавлявам — добави той с тона на човек, твърдо решен да защищава позицията си.

— Тази ми е първата вечер и за мен ще бъде ужасно предзнаменование, което ще помрачи всичките ми десет дни, ако не се съгласиш да вечеряме заедно. Моля те! За мен това е страшно важно. Нали ще се съгласиш? Нали ще кажеш да?

Джо разбра, че съгласието му всъщност не беше и необходимо. Защото още преди да бе успял да кимне, вече едва ли не насила го влачеха по Четиридесет и втора улица. Тауни не млъкна нито за момент. Нещо повече, той беше от онзи тип приказливци, на които въобще не им е нужно да ги слушат. Прехвърчаше от тема на тема като пеперудка: Чикаго, храната, майка му, конгресът, Ню Йорк, хората като цяло, каубоите, нуждата от „забавления“, отново майка му. Средният Запад, ресторантите, религията, Мичиган Авеню, изкуството да разговаряш. („Точно това най-много ти харесвам, дето си такъв чудесен събеседник“, каза той в един момент, при което Джо се ококори от изненада и кимна.)

— Къде ще искаш да вечеряме? Можеш да си избереш който и да е ресторант на остров Манхатън. Не, не, по цялото Източно крайбрежие. Ако има някое заведение в Ню Джързи или Лонг Айлънд, или дори във Филаделфия, където си мечтаеш да отидеш, ще наемем кола. Казвай сега! Чеймборд? 21? Люау? Няма значение как си облечен. Мене навсякъде ме познават. Ще им кажа, че си от родеото, в Ню Йорк винаги има родео. Освен това си много елегантен, а в тези заведения, в наистина добрите заведения никога не се формализират за вратовръзки или за разните му други парвенющини. О! — щракване с пръсти. — Само че, по дяволите, знаеш ли какво ще трябва да направим, ще трябва да вечеряме в стаята ми, защото чакам телефонен разговор в девет и половина. Майка ми винаги ми се обажда, когато си ляга, и аз трябва да съм там. Тя е на деветдесет и четири и аз мисля, че когато ти се обажда човек на такава възраст, за да ти каже лека нощ, трябва да си там, няма как, не си ли съгласен? Всъщност ще бъде чудесно да ни донесат вечерята — горе, нали? Наел съм един много скромен, но напълно приличен апартамент в хотел „Европа“, близо до Девето Авеню. Всичките ми префърцунени приятели отсядат или в „Пиер“, или в „Плаца“, но това си е тяхна работа! „Таунзенд, защо отсядаш там, много те моля?“ Но, разбира се, ние двамата с тебе знаем, че преди петдесет години „Европа“ е бил единственият хотел в Манхатън: тези високи тавани, целият този мрамор в баните. Ние с тебе разбираме от истинското. — Той стисна лакътя на Джо. — За разлика от просто модното. Ето! Погледни!

Когато влизаха във фоайето, някакъв младеж със слабо, безизразно, фанатично лице пъхна лист хартия в ръката на Джо. На него пишеше: „Сградата, в която се намираш, гори и само Исус може да потуши огъня.“ Той го смачка и го натика обратно в джоба си.

— Погледни какво великолепно фоайе! — каза Таунзенд П. Лок.

Фоайето на „Европа“ представляваше нещо като пасаж за най-различни дребни услуги. Единият от ъглите бе заграден и бе превърнат в ателие на фотограф за снимки за паспорт, друга част бе отделена за здравен пункт, и тъй нататък; имаше и много автомати за бонбони, безалкохолни напитки и цигари. Напуканата подова мозайка бе почиствана наскоро надве-натри, в резултат на което по нея още се виждаха парченца засъхнала мръсотия, а из въздуха се носеше мирис на амоняк. Администраторът, дребен, сив човечец, когото сякаш въобще го нямаше там, изглежда, бе избран заради способността си да демонстрира пълната липса на интерес към влизанията и излизанията на гостите.

Влязоха в скърцащ, бавен асансьор и Таунзенд П. Лок не престана да бъбри, докато се изкачиха на петия етаж, а и после по коридора.

— … „Мейсиз“, Сентръл Парк, Гринич Вилидж, светлините, милионите чужденци от всички възможни краища на света… — Той изреждаше ония неща на Ню Йорк, които му харесваха най-много — … пълната, съвършена уединеност, ъ-ъ, как да кажа, бясната надпревара във всичко, разбираш ли? Как да ти го обясня?! Тук чувството ми за време се променя напълно. А имай предвид, че Чикаго все пак не е село. Но тук всяка секунда бърза, бърза до изнемога. Ослушай се! Сам чуй! Времето е един Колос, който крачи по Бродуей! Не го ли чуваш, като върви?!

Двамата бяха във всекидневната на Лок, стояха до прозореца и наблюдаваха отгоре Четиридесет и втора улица. Звукът, който той се бе опитал да наименува, наистина се чуваше. Това беше някакъв всепроникващ, пулсиращ грохот, сякаш всичките милиони машини и хора на острова бяха обединени от един централен ритъм и говореха в един глас, и можеха да бъдат почувствувани и чути като едно-единствено същество с огромна сила.

— Ние двамата с тебе също имаме своя принос — продължи Лок. — Ами да! Не е ли вълнуващо! Помисли си само, твоето сърце прави туп-туп, туп-туп, туп-туп, а прожекционният апарат в онова кино прави пъррр, пъррр, пъррр и всяка една от тези коли прави гррррррррруууууууумммммм, и… О! Просто цял изтръпвам, като си мисля за това! Искаш ли нещо за пиене? Имам хубав джин. Но ако предпочиташ друго, ще донесат. Може би пиеш само анйехо[1] или ирландско уиски, или саке. Хайде, кажи.

— Защо, може и джин.

— Наистина ти казвам, този въпрос с времето в Ню Йорк за мен е непоносимо вълнуващ — продължи Лок. — Но същевременно обратното положение може да ме хвърли направо в безизходица. Аз съм малко маниак, понякога изпадам в отвратителни депресии и те са все свързани с времето. Например в Чикаго често имам чувството, че времето е спряло още преди двайсет години! И че всичко, което се е случило след това, е някаква противна грешка. Ужасно, нали? Par exemple[2], когато съм в такова настроение, ми се струва пълен абсурд, че някъде на света може да съществува този белокос господин, когото виждаш пред себе си. Той не съществува! Имаше война, имаше един млад човек във военна униформа, извънредно красив, със съвсем черна коса — и той трябваше да умре във войната! Но не умря. Небето допусна някаква идиотска грешка и той все още е тук! Забавно, нали?

Както и да е. Стига за мен. Тази вечер повече няма да говоря. Ето ти питието. Сега ми разкажи всичко за себе си и за положението в западните щати. Тоест, какво ново към говедата? Но най-напред ще ти призная нещо: западните райони ме привличат страхотно, онзи простор, онази романтика, кактусите, кожите. Тъй че, дори и ти да не беше един изключително прекрасен човек — какъвто знам, че си, веднага го разбрах, надарен, чувствителен и в много отношения необикновен, — но дори и въобще да не беше такъв, несъмнено пак щях да усетя тази, тази, тази… — той притисна длан към сърцето си и после я отдалечи, сякаш тя беше някакъв магнит, който щеше да извлече търсената дума — … близост! — Лок протегна ръката си напред, като че близостта беше изложена на показ върху нея. — Просто защото си от великите западни райони! Същите чувства изпитва и майка ми, наистина ти казвам, тя би се влюбила в теб, и когато се обади по телефона — той си погледна часовника, — някъде към девет и половина, искам да вземеш слушалката и да кажеш: „Здравей, Естел, тук е…“ Как ти беше името?

— Джо.

— „Здравей, Естел, тук е Джо. Таунзенд се държи чудесно.“ Или нещо друго, каквото и да е. Аз ще те представя, ще кажа, че си каубой и тя ще се разтрепери от вълнение. Деветдесет и четири годишна! Но какъв мозък! Като бръснач! Да ти кажа ли какво направих за един неин рожден ден? Слушай сега! Всъщност сигурно не те интересува какво съм направил за рождения ден на една много мила възрастна дама, която никога в живота си не си виждал?

— А, не, защо — възрази Джо. — Искам да го чуя.

Джо усещаше, че за него е по-добре мъжът да говори. Той имаше нужда да помисли. Този човек беше свързан с пари, може би не с милиони, но все пак с доста пари. Джо предполагаше, че той е предпочел този хотел пред по-добрите, защото тук можеше свободно да задоволява своите особени желания. Сега и двамата седяха, Джо на дивана, Лок на един стол с издута тапицерия. Джо се питаше кога ли мъжът ще спре да приказва, ще направи неизбежната крачка към дивана, ще сложи ръка на коляното му и тъй нататък, и каква ще е най-добрата тактика тогава. Направо да му предложи пазарлъка? Или да го удари на молба — моля те, направи ми тази услуга? У този човек имаше нещо приятно, но Джо се стараеше да не го забелязва. По-лесно щеше да му бъде с пазарлъка.

— … и пред нея се изправи струнният квартет. Представи си го само, една възрастна дама, подпряна с възглавници в леглото си, загърната със светлосиня дантелена завивка, цялата й коса в ситни къдрици — лично аз й навивам косата два пъти в седмицата, — а в краката й се е изправил Виенският струнен квартет и свири „Честит рожден ден“!

Лок запя песента, като завърши с „Честит рожден ден, мила Ес-тел, честит рожден ден“.

— О, господи! — въздъхна той. В неговите много сини очи имаше сълзи. — А предната вечер те бяха свирили Бетовен пред две хиляди и петстотин души! Ето, виждаш ли какви неща правя аз за нея. Всъщност как другояче можеш да устроиш развлечение за една жена, която е с двайсет години по-възрастна от времето си? А и моят живот, разбира се, така става по-приятен. Хората казват: „О, колко си добър към Естел!“ Глупости, отговарям аз, добър съм към себе си! — Това беше изречено с някаква особена ожесточеност. После той се приведе леко напред и продължи вече по-спокойно: — Сега ще ти обясня: майка ми е едно изключително рядко човешко същество, надарено с невероятна чувствителност. Правото да се наслаждаваш на нейната компания си струва всякакви жертви. Не искам да преувеличавам, но ако трябва да опиша майка си така, че поне малко да й отдам заслуженото, отстрани би изглеждало, че се превъзнасям страхотно. Затова обикновено си мълча по този въпрос, мълча като гроб поради простата причина, че средният човек, който има твърде ограничена представа за действителните възможности на човешкия дух, не би бил в състояние да разбере… Например, позволи ми да се прекъсна, често ми казват, при това дори съвсем близки приятели — толкова е сложно това и така добре илюстрира тяхната духовна бедност, — няма да го повярваш, но тези хора наричат отношението, за което говоря, „болезнено“. И знаеш ли защо? Защото не съм се оженил! Просто не съм пожелал и защо, за бога, е трябвало да пожелая?

Тази мисъл го накара да млъкне. Изглежда, той бе забравил за Джо и сега седеше, вперил поглед в една от страничните облегалки на дивана, мръщеше се и стискаше зъби. После изведнъж се сети за чашата в ръката си, вдигна я, но толкова рязко, че изсипа част от питието върху панталоните си, усмихна се, избърса мокрото, предложи „тост за Дивия Запад“ и отново се разприказва.

— Както виждаш, аз проявявам много страст по този въпрос, а в наше време всяка страст се смята за подозрителна. Всичките стари ценности сега се назовават с разни грозни клинически именца: верността е идея-фикс, дългът е вина, а всяка любов е някакъв вид комплекс! Трябва да чуеш какво казва Естел по този въпрос, толкова е забавна. И знаеш ли, обикновено тия глупости ги говори не психиатърът, а най-добрите ти приятели! Не мислиш ли, че трябва да имаш твърде малко мозък, за да раздаваш такива присъди за душевния свят на друг човек? Ти например можеш ли да бъдеш толкова безочлив? Разбира се, че не. Искаш ли да чуеш какво каза един истински психоаналитик? А този човек взема по петдесет долара на час, нужно ли е да говорим повече за неговата квалификация? Той каза, че нашите отношения са изключително удачни. И защо? Защото всичко върви като по мед и масло!

Всичко е много просто: стремежът на детето е да запази любовта на майка си — завинаги. Аз направих това. Живях по този образец. Проблемите са относително малки: преди всичко тя ще умре преди мен. Може би! Защото това е една от чудатостите на нейния характер: тя не иска да умира! — Той удари с юмрук по страничната облегалка на стола. — Вярно ти казвам. Жените от майчиния ми род отказват да умират, те са на страната на живота. Те не искат да кажат „да“ на смъртта. Прекалено много обичат живота, за да го напуснат завинаги. За това се иска смелост. Само така едно време, в пионерските дни, е била прекосена тази страна. Жените са поддържали мъжете, предумвали са ги, возили са ги в покритите фургони и по този начин са победили дивото, унищожили са го. Представяш ли си — и това съвсем не е отклонение, това е самата същност на въпроса, — майка ми е отишла в Минесота с фургон! С други думи — ще прекъсна, за да ти обясня какво значи това, — през нейния живот нашата страна е изминала пътя от пионерската фаза до този разцвет, на който всички ние днес се радваме. Ние двамата с теб, Джо, всеки божи ден прибираме реколтата от тази градина на света. И именно тези жени са засели семената, да, всичко дължим на тях, цялата тази наша прекрасна цивилизация, всяка нейна частица е тяхно творение.

При това те не само че си свършиха работата, но и с каква скорост! Момчето ми, в цялата история на света няма друга страна, която така бързо и резултатно да е преминала от дивото към абсолютната цивилизация. И ето я причината. — Донякъде свенливо той посочи фотографията на Естел и й смигна. Възрастната дама от снимката сякаш прие скромно комплимента. — Не е ли симпатична? Истинско подобие на кралица Виктория. Нашата къща цялата е в палисандрово дърво с викториански резби по него и в червено кадифе, ние живеем в една великолепна кула, надвесена над езерото, и всичко е толкова изящно, толкова стилно. Водя я на театър и на всички концерти с инвалидния й стол — когато състоянието й позволява. Нали? — каза той на снимката. После й изпрати въздушна целувка и заяви, че е време за вечеря.

Последва продължителен телефонен разговор, по време на който администраторът обясни на Лок, че в хотела няма ресторант, а Лок се опита най-усърдно да убеди администратора, че точно тук греши, че трябва да има ресторант, защото той е гладен.

В един момент закри микрофона на слушалката с длан и описа на госта си безизходицата, в която се намираха:

— Представяш ли си, Джо, този нещастник си е втълпил, че в целия хотел няма ресторант. И, естествено, с тези хора вече не може да се спори. Същото е и при железниците. Виждаш ли сега защо съм принуден да пътувам със самолет?

Накрая своеволният чиновник „се съгласи“, че в съседство има китайски ресторант и обеща да изпрати някого за рагу и понички с плънка от зеленчуци.

Преди, по време на, и след вечерята, дори и когато чистеше с клечки големите си бели зъби и всмукваше въздух през тях, Лок продължаваше да бълва думи. Той сякаш строеше нещо с тях, някоя от ония илюзорни конструкции, чиито основи могат да се подкопаят по-бързо, отколкото на истинските сгради. Тази специално, изглежда, беше свързана с личността на Джо Бък, защото макар и разговорът почти да не се отнасяше до него, той беше основан на предположението, че гостът на Лок е някакво образцово, съвършено същество, въплътило мъжествеността и героизма на ранния Гари Купър и културата, чувствителността и състрадателността на Роналд Коулман[3]. Лок сякаш се боеше, че ако остави госта си да каже едно цяло изречение, конструкцията ще рухне.

Междувременно Джо Бък установи, че не е необходимо да слуша какво му се приказва. Той просто повдигна едната си вежда, наклони лицето си под един определен ъгъл и щом говорещият се усмихваше, той също се усмихваше и кимаше любезно. От време на време се заслушваше във фрази като: „Майка ми не може да понася нищо потискащо!“, „Разбира се, вие, животновъдите, ги разбирате тези неща по-добре от мен, някакъв си търговец на хартия.“, „Значи, отново стигаме до моята теза: мъжагите са покорили страната, а жените са покорили мъжагите, като задачата на жените е била много по-трудна и те, бих казал, са успели почти изцяло, не си ли съгласен?“

После мислите на Джо се връщаха към проблема как да постави вечерта на търговска основа. Но кой знае какво не можеше да измъдри. Думите на неговия домакин му действуваха приспивателно, почти парализиращо. Трябваше непрекъснато да се бори да не изпадне в истински транс от отегчение, като си променяше положението, разтъркваше си врата, пукаше с кокалчетата на пръстите си, присвиваше очи.

Минаваше единайсет, когато иззвъня телефонът. Джо се възползува от тази възможност, за да отиде в банята, където можеше да се посъветва с изображението си в огледалото. Когато излизаше от стаята, Лок вече говореше високо и отчетливо в слушалката.

— Искаш ли да чуеш за едно съвпадение… Мамо, съв-па-де-ние. Отгатни за кого говорехме точно в този мо-мент?… Казах, отгатни кого обсъждахме, когато звънна телефонът… Об-съждахме… Не, не осъждахме! Об-б-б-б-съждахме. Говорехме за!… О, мамо! Усили го! Кое си сложила?… Това не струва, защо не си си сложила Акустикон-а?… А-ку-сти-кон-а?… Мамо, за бога, това е не-тър-пи-мо!

В банята Джо плиска лицето и врата си със студена вода, додето почувствува, че кръвта нахлува отново в главата му. После се наведе съвсем близо до изображението си и прошепна:

— Щом тоя глупак свърши с теле-по дяволите-фона, веднага преминаваме в действие. Заповядвам ти!

[1] Отлежало вино (исп.). — Бел.прев. ↑

[2] Например (фр.). — Бел.прев. ↑

[3] Роналд Коулман — английски актьор, популярен през 30-те и 40-те години на XX в. Носител на „Оскар“. — Бел.кор. ↑

6

Джо се огледа дали няма нещо за крадене. Видя една електрическа самобръсначка, но тя беше прекалено обемиста за джоба му. Освен това как можеше да я включи човек под едно палмово дърво? В аптечното шкафче също нямаше нищо ценно. Но затова пък той се възползува от одеколона: събу си ботушите, разгърди се и се наплиска хубаво.

После се ослуша до вратата. Телефонният разговор на Лок очевидно нямаше скоро да свърши. Джо се обърна отново към огледалото и започна да репетира:

— Слушайте, мистър, ъ-ъ, искам да кажа, Тауни. Слушай, Тауни. Не знам дали ти споменах, че детето ми е страшно болно? Е, сега ти го казвам, и трябва да го заведа на юг колкото може по-скоро. Да. Ами, ъ-ъ, и аз не знам к’во точно му има. Като малък изкара детски паралич, а сега се сополиви, все трепери и се поти, удари си крака и к’во ли не. Затова, Тауни, си мисля, че ще е най-добре да го заведа бързо на юг. Сега слушай. Слушай. Слушай к’во ще ти кажа, да те вземат дяволите! Шшшшшшт — смъмри се той и продължи шепнешком репетицията си.

— Сега ще те моля само да ме изслушаш, Тауни. Адски ми беше приятно да те слушам тая вечер цели четиридесет и осем часа. Ами да, всяка секунда за мене беше страхотно удоволствие. Но сега ти ме чуй к’во ще ти кажа. Трябват ми пари. И то бързо, тъй че ако искаш да си направиш кефа с тая работа, млъквай и почвай!

Във всекидневната Таунзенд П. Лок седеше на края на дивана, едната му ръка лежеше върху телефонната слушалка, която той вече беше оставил върху вилката, а другата закриваше устата му. Беше се облещил от тревога.

— О, Джо — простена той, когато гостът му се върна в стаята. — Толкова детински се държах. Крещях. Бях отвратителен. Безочлив. Дали да й се обадя, за да й се извиня? Тя мрази разточителството. Обожава разкоша, но не и разточителството. Тя прави тази тънка разлика. Е, няма защо да се безпокоя, нали? Да пийнем ли по едно малко? — Той посочи към бутилката джин върху малката масичка.

— Добре, Тауни, дай аз да ти налея — каза Джо.

— Благодаря ти, много си мил.

Джо наля чашата до половината с чист джин, после я връчи на протегнатата червена ръка.

Джо остана прав, точно пред Лок, слабините му бяха на нивото на лицето на Лок. Последва продължително мълчание. Постепенно вниманието на Лок се върна от Чикаго към Ню Йорк, но той продължи да мълчи. Човекът бе забелязал тялото на Джо пред себе си и по лицето му ясно се изписа вълнението, което изпитваше.

Джо се постара да се усмихне и погледна Лок. Лок вдигна лице към него, срещна погледа му и се изсмя несмело. Джо кимна. После каза:

— Какво искаш, Тауни?

Лок вдигна черните си вежди и попита:

— Моля?

Джо присви леко дланта си във формата на чаша и я отпусна към слабините си:

— За какво ме докара тука?

— О! — извика Лок, като притисна ръка към сърцето си. По лицето му се четеше истинска болка. — Толкова е трудно. Толкова трудно. Невъзможно. Вие, младите, не знаете какво правите. Вие, вие сте така, така мъчително красиви. Аз знам, Джо, че ти си един великолепен, действително прекрасен човек. Веднага го разбрах. И ти го казах още на улицата. А пък ето сега правиш този, този циничен жест и това съчетание, невинността и циничността — в него има нещо толкова мъчително, толкова красиво. Просто не се издържа.

— Не биваше да те каня в стаята си. Толкова ми се искаше при това мое пътуване да се държа прилично, да не си ставам сам на себе си отвратителен. Може би съм се надявал, че по време на нашия разговор ще разменим мисли, че аз като по-възрастен ще ти внуша някои от представите си за света. Тоест надявах се, че ще намерим някаква по-висша форма на общуване, смешно, нали? — Той отпи солидна глътка джин и след като привикна с вкуса му, заговори отново с мрачен, яростен глас: — Аз мразя живота, мразя всяка минута от живота. — Опита се да изтрие тези думи със смях, но веднага се отказа. — А сега те моля да си вървиш. Недей само да усложняваш нещата. Просто си иди, все още ми е останала капка сила, за да те помоля да си отидеш.

— Ама сериозно ли да си отида? — попита Джо. — Искаш да си отида?

— Моля те да ме разбереш, просто искам, не, не искам, да, да, искам. Искам, моля те, искам да си отидеш!

Лок се пресегна, хвана ръката на Джо и я стисна между дланите си.

— Моля те, помогни ми да бъда добър — примоли се той. — Не искам да стане пак както през юли.

Джо кимна. Самият той беше страшно разочарован, но все пак разбираше молбата му. Тръгна да си върви, но Лок не пускаше ръката му.

— Джо, ще дойдеш ли утре пак да ме видиш? Обещаваш ли?

— З-защо утре? — попита Джо. — Каквото днес, това и утре.

— Утре няма да бъда такъв. Ще бъда друг. Няма да съм толкова нервен. Не мога да ти опиша колко ужасно се почувствувах изведнъж, сякаш чакам всеки момент да избухне бомба. Което и искам, нали разбираш, искам да избухне, ужасно го искам! И съм нервен, защото не знам кога! — Опита се отново да се изсмее, но се отказа. — Виждаш ли, най-обикновен страх! Ето, пипни ми сърцето! — Той напъха ръката на Джо под сакото си. — Просто ми се струпаха наведнъж много неща, ужасният уличен шум отвън, тази невъзможна за ядене помия, дето ни я донесоха, след като исках всичко да бъде толкова хубаво, после този злощастен разговор с Естел. Но, моля те, кажи, че утре ще дойдеш пак!

Джо издърпа ръката си и тръгна към вратата.

— Аз заминавам за Флорида — каза той. — Трябва да отида във Флорида.

— Но това е ужасно! — Лок стана и сподири Джо до вратата. — Тъкмо срещна някой, който ме разбира, както никой друг, и той заминава за… Слушай! Почакай! Искам да ти направя един подарък! За пътуването! Нали ще ми позволиш!

И той забърза към спалнята.

Джо остана изненадан от този неочакван обрат на събитията. Веднага почувствува облекчение и изпадна в състояние на приятно очакване, като се чудеше колко ли голям подарък може да направи един човек, който живее в кула над езерото и наема музиканти за рождения ден на майка си.

Чу как в съседната стая се отвори и затвори чекмедже.

Лок се върна усмихнат. Вървеше с протегнат към Джо юмрук.

— За мен ще бъде чест да приемеш това.

Джо се опита да намери думи за благодарността си, преди още да бе видял подаръка.

Пръстите на Лок се разтвориха пред лицето на Джо и разкриха един медал „Св. Кристофър“.

— Вземи го, моля те.

Джо погледна медала.

— Хайде! Не е необходимо да бъдеш католик. Той е покровител на всички пътници.

Джо поклати глава.

— Но аз искам да го вземеш — настоя Лок. — Задето ми помогна да бъда добър.

Джо му позволи да сложи медала в джоба му. И продължи да клати глава дори и след като човекът от Чикаго го попита какво има.

7

Вечерта бе наложила тежък данък върху настроението му. Докато се изкачваше по стълбите към Х-квартирата, той се запита дали са му останали малко сили, за да съчини някаква история за пред Рацо. Спря на площадката на третия етаж и се загледа през прозореца в зимната луна.

— Рацо — каза той кротко. — Не. Рико. Ще го нарека Рико. Рико — продължи, — тая работа нещо не се получи както трябва. Пропилях си вечерта. Но пък за утре съм си подредил едно-две неща и смятам, че най-късно до два дни ще се качим на автобуса. Как ти звучи това?

Тръсна глава: въобще не звучеше както трябва. Може би щеше да е по-добре, ако кажеше, че е спечелил част от парите, а утре ще изкара останалото. И така, Рацо, щеше да му каже той, още двайсет и хайде на автобуса.

Влезе в квартирата с намерението да изрече тази лъжа и завари Рацо буден, с поглед забит в тавана. Джо очакваше, че той ще седне и ще почне да го разпитва какво е станало, но Рацо нито помръдна, нито продума.

Джо отиде до него и го погледна. Поради някаква причина — може би защото знаеше истината — Рацо не отвърна на погледа му. Продължи да разглежда нещо на тавана и рече:

— Сънувах гадни работи.

Гласът му беше тих и мек. Вече не стържеше така.

— Няма ли да ме попиташ к’во съм свършил тая вечер? — изненада се Джо.

Рацо го погледна, но само с очи. Вниманието му всъщност бе насочено другаде. Лицето му бе лишено от израз, а очите му като че бяха изгубили някаква своя жизненоважна способност. Не способността си да виждат, нея все още притежаваха; но онази способност, благодарение на която зрението се превръща в нещо наистина ценно, тя, изглежда, че липсваше.

— Не искам да ходя никъде — каза той.

— Не искаш да отидеш във Флорида?

— Не. Тъй че легни най-после да поспиш.

Джо погледна топлото местенце до Рацо и се замисли дали да не легне. После се взря в Рацовото мокро, излиняло лице с цвят на кост, в неговите дълбоко хлътнали очи, и му се причу оня звук от отварянето и затварянето на чекмеджето в спалнята на Таунзенд П. Лок.

И изведнъж разбра, че трябва да се добере до това чекмедже. Нищо повече. Всичко беше толкова просто.

— Ама това вече е върхът! — каза той. — Всичко съм уредил, а на него сега пък не му се отивало.

— Всичко си уредил ли?

— Всичко до дупка. Трябва само да отскоча до едно място, за не повече от две минути. После ще хванем следващия автобус. Но, по дяволите, тебе това не те интересува, тъй че ще трябва да пътувам сам. — Огледа стаята. — Мисля, че нищо не ми трябва оттука. Имам си я главата, имам си ги ръцете, повече не ми е нужно.

Той се запъти към вратата.

— Слушай, Рацо, ъ-ъ, все някой път ще се видим, а?

Сега Рацо седеше с изправен гръбнак, с широко отворени очи и уста. За момент двамата с Джо Бък просто се погледнаха, после Рацо каза:

— Довиждане.

Но не помръдна. Нито пък Джо.

След една-две секунди Джо каза:

— Значи, въобще не искаш да отиваш във Флорида, така ли?

Рацо облиза устни и смръщи леко вежди. После отговори:

— Не.

В миг Джо се втурна обратно в стаята.

— Хайде, бръмбазък, навличай обувките! Няма време за губене!

За някакви секунди Рацо отметна завивките настрана и се потътри по пода към обувките си.

Взеха едно такси до автобусната спирка. Нямаха багаж. Бяха натъпкали джобовете си с разни боклуци от Х-квартирата, а Рацо носеше едно индианско одеяло. По пътя Рацо дишаше тежко и често се оплакваше, че му парят очите.

— От какво ми парят толкова очите? Разбираш ли нещо от тая работа?

Джо му помогна да седне на една пейка в чакалнята. Щеше да е по-лесно да го вдигне, но Рацо не би се съгласил.

— Сега почакай тука — каза той. — Ще се върна след не повече от десет минути.

— Ами ако ме приберат за скитничество?

— Да не си луд? Чакаш автобуса в дванайсет и петдесет за Маями, Флорида. Какво скитничество е това?

— Добре, ами ако оня не ти даде мангизи?

— Значи, не ми вярваш, а? Така ли? Не ми вярваш! Само го кажи! Хайде де, кажи го!

— Вярвам ти — рече Рацо. — Само че…

— Само че, дрън-дрън!

Вече при вратата Джо се обърна и видя как Рацо се увива в одеялото. Почака и дребосъкът да го погледне и му махна с ръка. Рацо също му махна. Джо тръгна бързо навън и щом излезе на Осмо Авеню, хукна да бяга.

8

По целия път до хотел „Европа“ тича, стълбите до петия етаж също взе на един дъх, без дори да се спре да размисли; чувствуваше, че всяко размисляне ще провали плана му.

Почука на вратата на Лок, после се опря на рамката на вратата, за да си отдъхне. След миг отвътре се чу едно тихичко „да“.

— Тауни?

— Кой е там?

— Аз съм, Джо.

— Джо?

— Не си ли спомняш? Преди малко бях тук.

Джо чу щракване на секретна брава и вратата се отвори. Таунзенд П. Лок беше по домашен халат, отдолу очевидно гол; с боси крака.

— Боже мой! — възкликна.

— Трябва да говоря с тебе.

Лок се втренчи в Джо за миг, очите му трепкаха неспокойно, после погледна бързо към резето, сякаш съжаляваше, че е отворил вратата.

— Джо, честна дума, много е късно.

— Да, но е важно.

— Какво пък му е толкова важното?

— Не мога да говоря тук.

— Но аз не мога да те поканя вътре в този час.

— Нали каза, че сме приятели?

— Да, разбира се! Но…

— Но не говореше сериозно, така ли?

Докато изричаше тези думи, Джо мина покрай Лок и влезе във всекидневната на апартамента му.

Лок остана до вратата. Погледна смръщено Джо.

— Моля те, кажи какво искаш. Какво искаш?

— Затвори вратата.

— Да затворя вратата ли?

— Да. Затвори я.

Лок си пое внимателно дъх. После затвори вратата.

Джо каза:

— Трябват ми малко пари.

— О! — усмихна се Лок. — Разбира се. Разбира се, че ти трябват. Трябваше, трябваше сам да се сетя. Така съжалявам, че те накарах сам да ми поискаш, никак не е хубаво това от моя страна. Аз ги разбирам тези неща. Вие, момчетата, винаги, ъ-ъ, да, и това е съвсем логично. В края на краищата това е твоят — хъм, ами да! — доход! Какъв егоист съм, дето не се сетих. Само една секунда. Почакай тук.

Лок отиде в спалнята. Джо го последва. Лок отвори чекмеджето на шкафчето между двете легла-близнаци и извади портфейл. Взе една банкнота от портфейла и го върна в чекмеджето.

Тогава видя Джо на вратата.

— О!

Ръката му отхвръкна като някакъв тлъст гълъб към гърлото му. Силно изплашен, той отстъпи крачка назад, блъсна се в шкафчето и разклати нощната лампа. Но успя да я улови навреме.

— Изплаши ме — каза, — мислех, че чакаш там!

В гласа му се долавяше нотка на раздразнение.

— Не — отвърна Джо. — Исках да ти спестя излишните движения.

Погледна десетдоларовата банкнота в ръката на Лок.

— Това за мене ли е?

— Да — каза Лок. — И смятам, че напълно ги заслужаваш, след като търпя цяла вечер един неприятен възрастен господин като мене. Тъй че няма защо да ми благодариш.

— Тауни — подхвана Джо, — страхувам се, че ми трябват повече от десет.

— Така ли? Наистина? — Изведнъж гласът на Лок изтъня и почти се загуби. Лицето му замръзна в израз, който въобще не показваше какво става вътре зад него. — Колко жалко! Нямам повече в наличност. Тоест, нямам повече пари.

— Трябват ми петдесет долара.

— Петдесет?

— Много дълга вечер изкарахме с тебе, Тауни, не си ли съгласен? Нищо, че реши да бъдеш добро момче.

— Но, Джо, аз, аз просто нямам.

— Е, аз пък нямам време, нямам време да стоя тука цяла нощ, докато ти се нагледаш до насита. Аз имам семейство, по дяволите, и трябва бързо да го откарам във Флорида. А сега бръкни там и ми измъкни петдесет долара.

Лок отстъпи към чекмеджето.

— Разбирам, те, Джо, наистина те разбирам. И съм съгласен с всичко, което… — Джо се насочи към него. Лок ахна: — Какво ще правиш?

— Махни ми се от пътя.

— Само си губиш времето. Тук няма нищо…

Джо удари човека през лицето с опакото на дланта си. Лок се стовари до леглото, не от силата на удара, а от прекалената уплаха. После бързо се надигна и застана на колене, като обгърна с ръце нощното шкафче и задръсти чекмеджето с тялото си. Наведе глава, наблюдавайки Джо с крайчеца на окото си, и се разциври като жена или дете. Джо сграбчи кичур от бялата коса и обърна лицето на мъжа към себе си.

— Дръпни се, дръпни се от шкафчето.

— Не, няма да се дръпна! Тук няма пари! Само някои лични вещи!

Джо отново перна човека през лицето, този път с длан.

Човекът продължи да циври и стене, но не се помръдна. Джо го удари пак, вече по-силно, при това с юмрук.

Лок извика, после каза:

— Заслужавах си го! Да, да, заслужавах си го!

Продължи да стене, но доста по-високо. Все още не отлепяше ръце от нощното шкафче.

— Сам си го докарах! — каза той. — Трябва пак да ме удариш! Цялата вечер през ума ми минаваха най-отвратителни, противни мисли. Тази кръв от лицето ми ли е? — Той облиза с език кръвта, която струеше от носа му. — Тече ми кръв! О, слава богу, кръв ми тече! Заслужавам да ми тече кръв!

— Освободи това шибано шкафче!

Джо започна да разбира, че си има работа с нещо повече, отколкото с един човек, който си пази парите. В отказа на Лок да се отдръпне се съдържаше някакво ликуване, почти плам. Очите му блестяха, устата и зъбите му бяха стиснати в глупава усмивка, която му придаваше вид на тлъста, побъркана риба. Лицето му се бе зачервило още повече, кръв течеше от носа към устата му, по зъбите, надолу по брадичката.

Джо взе настолната лампа и я вдигна високо във въздуха.

— Ще ми дадеш ли петдесет долара? Или искаш да ти разцепя главата?

Изразът върху лицето на Лок съвсем ясно показваше предпочитанието му: той погледна с копнеж лампата и тялото му остана притиснато към шкафчето.

Джо разбра какво се очаква от него и му се доповръща. Сега сякаш ролите им се смениха, Лок държеше оръжието, а Джо беше заплашваният; очевидно ако се наложеше да упражни още насилие, това щеше да стане против неговата воля, но върху тялото на Лок.

— Моля ти се, мистър, пусни шкафчето — каза той.

Лок поклати глава.

Джо замахна с лампата към лицето на Лок, но я спря на милиметри от него. Лок извика, този път от удоволствие. Тялото му омекна и той пусна шкафчето. Отначало Джо не разбра какво стана. Не беше ударил човека и все пак Лок се беше отказал от битката.

После погледна надолу и видя свидетелството за удоволствието, което бе получил Лок. Лок все още изживяваше някаква възбуда, но Джо не можеше да разбере дали се смее, или плаче. Затова пък му стана съвсем ясно по какъв начин го бе използувал този червенолик, белокос и синеок човек от Чикаго, тъй че когато измъкна портфейла от чекмедженцето на нощното шкафче и намери в него сто двайсет и един долара, прибра цялата сума в джоба си.

Джо излезе от стаята. Лок каза след него:

— Благодаря ти, благодаря ти.

Когато минаваше през всекидневната, Джо изведнъж осъзна какво бе видял, напускайки спалнята: Лок бе седнал на пода, опрял глава в кревата, окървавената му уста бе разтеглена в особена усмивка, а точно до него върху нощното шкафче имаше телефон.

Джо се втурна обратно в спалнята и завари Лок точно в момента, когато той се изправяше на колене и протягаше ръка към слушалката.

— Хей! — подвикна му Джо.

Лок извика от изненада. Извъртя се и застана с лице към Джо. И двамата се погледнаха така, сякаш съзнаваха, че най-лошата част от вечерта все още им предстои.

— На никого нямаше да се обаждам! — рече Лок. — Честна дума!

— Не приказвай!

— Честна дума! Исках само…

— Млък.

Джо се опита да размисли. Виждаше само две неща, Лок и телефона, телефона и Лок, и чувствуваше, че едното от тях трябва да бъде извадено от строя поне до момента, в който той излезе от тази сграда. Затова отиде до нощното шкафче и задърпа телефона, докато металната розетка се отскубна от стената. Връзката обаче все още не беше прекъсната. Затова остави апарата върху шкафчето и изтръгна шнура от розетката. Пак взе телефона и се вслуша. Най-после мълчеше.

Лок се бе възползувал от тази възможност, за да изтича във всекидневната, и вече почти бе стигнал до коридора, когато Джо, все още с изключения телефон в ръце, нахлу след него.

— Хей! — извика той и запрати апарата към главата на Лок.

Лок се обърна тъкмо навреме, та телефонът да го уцели по устата и да измести изкуствените му зъби. Взе да се дави и да плюе, от устата му изскочи едно чене и той падна на колене, за да го търси.

В съзнанието на Джо все още стоеше образът на човека и телефона, на телефона и човека, и той в смущението си все още чувствуваше, че единият от двамата трябва да бъде смирен. Затова бутна Лок по гръб на земята, възседна гръдния му кош и натика телефонната му слушалка в беззъбата му уста.

По ръцете на Джо имаше кръв и той, без да се замисля, инстинктивно ги избърса в якето си. После се изправи и се огледа. Кръвта на Лок бе опръскала всичко възможно: самия Лок, килима, дървенията в стаята. Сякаш нещо ужасно — да си го представим като зъл дракон — бе препускало из стаята и бе оставило навсякъде отпечатъците си.

Последното нещо, което видя Джо, преди да излезе тичешком от стаята и да се насочи към стълбите, бе как човекът от Чикаго се претъркулва настрана, полугол, вкопчен в предмета в устата си като някакво огромно дете, което се бори със своя биберон.

9

Взеха си възглавници под наем за пътуването и после шофьорът се качи в автобуса. Той се покатери на мястото си, натисна бутона, чрез който се затваряше вратата и съобщи на пътниците по високоговорителя, че ще спират на обичайните спирки, ще пътуват удобно и след тридесет и един часа ще бъдат в Маями, Флорида.

Джо изслуша съобщението най-внимателно, но не заради съдържанието му: изслуша го заради силния, добър глас на шофьора, който му подействува успокоително.

— Тия момчета са много добри шофьори — каза той на Рацо.

— Трябва да бъдат — обади се Рацо, след което зъбите му отново затракаха.

Автобусът тръгна.

— Върви — каза Рацо.

— Да.

— Трийсет и един часа.

— Кое? — попита Джо.

— Какво искаш да кажеш с това кое? Какво кое?

— Трийсет и един часа.

— Пътуването е толкова. В осем и половина сутринта сме там. Не тази сутрин. А следващата, в осем и половина.

Додето излезе от града, автобусът направи доста завои, скоро след това влезе в един тунел и след няколко минути вече бяха на магистралата.

— Можеш ли да го повярваш? — попита Джо.

— Че пътуваме ли?

— Да.

— Не. Почти не мога да го повярвам. Просто почти не мога да го повярвам.

— И аз така — каза Джо. — Просто не мога да го повярвам.

Няколко километра пътуваха в мълчание. Джо се огледа, за да види какво представляват другите пътници. Сториха му се съвсем прилични, поне тези, които успя да види. Няколко от местата бяха празни, което значеше, че ще има къде да се опънат, за да поспят през нощта.

— Какво ще ни е първото нещо? — попита той.

— Което ще направим ли?

— Да, щом пристигнем.

— Ами може би ще трябва да си свием по някой бански костюм, а?

— И след това веднага ще отидем на плажа — добави Джо — и ще започнем, нали? Искам да кажа, ще започнем да се чувствуваме като у дома си, нали така?

— И друго какво? — попита Рацо.

— Отде да знам, мамка му, не съм аз специалистът по Флорида. Тоест, аз въобще не те знам, ъ-ъ, ти какво обичаш да правиш и така нататък. Затова просто попитах. Сега съжалявам, бога ми, че въобще си отворих устата. Защо не спреш да трепериш?

— Защото не мога, затова — сопна се Рацо. След още няколко километра каза: — Първото палмово дърво е в Южна Каролина.

— Откъде знаеш?

— Казаха ми.

— Кой ти каза? — пожела да узнае Джо.

— Кой, онзи човек там!

— Майната й на Южна Каролина — каза Джо. — Ние отиваме във Флорида. А щом ще трепериш, защо не се увиеш по-добре с одеялото?

— Слушай, ама какво ти става?

Джо каза, че му няма нищо и през следващите няколко минути усещаше върху себе си погледа на Рацо.

После Рацо се наведе към Джо и му даде знак и той да се приближи. Двамата долепиха глави и Рацо прошепна:

— Нали не го уби?

Джо веднага се отдръпна назад, но само толкова, колкото Рацо да може да прочете настойчивата молба в погледа му, докато шепнеше:

— Млъкни, млъкни, млъкни!

Погледна бързо към жената от другата страна на пътеката. Тя спеше, опряла глава на прозореца.

— На мене можеш да ми кажеш — продължи Рацо.

Джо се наведе пак напред и прошепна:

— Само му натиках слушалката в устата, нали ти го казах вече. И тя направи „кльок“! — той издаде някакъв звук, като опря езика на небцето си. — Ето така.

— Добре, само че виж какво — не се отказваше Рацо. — Имаш кръв на якето си!

— От носа му, от носа му. Нали ти казах, че му потече кръв от носа! Ама ти какво, искаш да ме тормозиш ли?

— Не! Само исках да знам. Не мога ли да те попитам?

— Да, но защо, защо? Мислиш, че щом има кръв, значи някой е умрял, така ли? — И двамата млъкнаха за момент, после Джо попита: — Мислиш, че той няма да може да си извади телефона от устата ли?

— А не, не.

— И ще се задуши?

— Казах ти не, това е невъзможно! Виждаш ли какъв си? — скара му се Рацо. — Сега пък само за това ще мислиш. Не трябва да мислиш за това. Сериозно ти казвам. Мисли си за Флорида.

Рацо придърпа одеялото към врата си и се намести на възглавницата.

След още няколко километра Джо каза:

— Рацо, ти даваш ли си сметка, че вдругиден, искам да кажа вдруги-по дяволите-ден, ние двамата с тебе ще имаме по един изгорял задник? Как ти се струва това, а?

Рацо мълчеше.

— Кажи де! — настоя Джо.

Рацо го погледна замислено и попипа зъбите си с пръсти.

— Какво има? — попита Джо.

— Нищо, само се чудех.

— Какво?

— Как се размина със зъбите му?

Джо се ядоса.

— Те не му бяха в устата.

— Изби ли ги?

Джо трябваше да си поеме дълбоко въздух, преди да може да отговори.

— Ама те бяха изкуствени, глупако, изкуствени!

Известно време не приказваха.

След час Рацо взе да се поти и избута одеялото настрани. Джо го зави отново, като си мислеше, че Рацо е заспал. Но той не спеше. Отвори очи и каза:

— Слушай, знаеш ли какво си мислех?

— Трябва да стоиш завит с одеялото — каза Джо.

— Мислех си, че като стигнем там, ще трябва да се разберем за името ми. Защото иначе какъв е смисълът на това пътуване? Ню Йорк е друга работа, но представи си само някакъв тип, който тича по плажа, целият загорял от слънцето, влиза навътре да плува и тъй нататък и изведнъж някой му виква: „Хей, Рацо!“. Добре ли ти звучи, а? Съгласи се, че звучи идиотски. И аз няма да го търпя. Аз съм си Рико и това е, какво да направя? Слушай, с това одеяло ми е много топло. Изпотил съм се като свиня.

— Аха-а — рече Джо. — Добре, тогава го махни. Махни си ризата, ако щеш отвори и прозореца. Може би ще успееш да си лепнеш някоя хубава пневмонийка, това ли искаш?

— Не казах, че ще го махна. Казах само, че съм се изпотил. Значи се разбрахме, нали? На всичките си нови приятели ще казваме, че името ми е Рико.

Джо кимна.

Затвори очи и се опита да поспи, но само му се присънваха кошмари. Не му беше съвсем ясно дали спи, или пък не, но все пак сънищата си бяха сънища, диви, грозни, ярки. В много от тях той отново упражни насилието от предната вечер и ужасен отваряше очи в момента, в който лампата за малко да смаже черепа на Таунзенд П. Лок. Когато се събуждаше след такива кошмари, за него винаги беше облекчение да види, че се намира в автобуса, до Рацо.

По едно време взе да изпада в някакви полусънни състояния, в които някогашният приятел на Сали Бък, Удзи Найлс, беше мъртвец. Действието в сънищата с Удзи се развиваше тук, в автобуса, и те във всяко отношение изглеждаха съвсем реални. Тялото на каубоя правеше какви ли не номера; в един от сънищата седеше подпряно на шофьорското място и караше автобуса по пътища с остри завои, а пътниците крещяха: „Помощ, помощ, шофьорът е мъртъв, шофьорът е мъртъв!“ В друг от тия ужасни сънища автобусът пристигна в Маями, пътниците свалиха куфарите си от багажника и слязоха. Всички с изключение на един. Шофьорът го видя, че още седи на мястото си в дъното на автобуса, очевидно заспал, и тръгна към него по пътеката, за да го събуди. И изведнъж… „По дяволите — извика, — тоя май е умрял.“ В този момент Джо разбра, че самият той е шофьорът, а тялото е на неговия някогашен приятел Удзи. Взе тялото на Удзи и започна да му пее „Последното преброяване на добитъка“; пееше бавно и тихо, нещо средно между приспивна песен и реквием.

След всеки такъв мъртвешки сън Джо се събуждаше и оглеждаше Рацо, за да види дали проявява признаци на живот, слагаше ръка под носа му, за да усети дали диша. В един такъв момент Рацо се събуди. Погледна Джо и го попита:

— Какви глупости правиш?

Джо само се изсмя.

Беше около три и половина сутринта, когато автобусът спря за първи път някъде в Мериленд. Много от пътниците спяха. Рацо каза, че предпочита да остане в автобуса. Джо слезе и донесе кафе в мукавени чашки. Запалиха си по една цигара и засърбаха кафето.

— Слушай, Джо, трябва да поговорим по един въпрос — каза Рацо. — Когато ти слезе, аз се опитах да стана, но… — Той сви рамене, после поклати глава и се намръщи. Лицето му беше мрачно. — Не можах.

Джо слушаше.

— Положението е сериозно — продължи Рацо. — Казвам ти, не можах. Не можах да стана. Опитах се, и какво ли не, но просто не можах да стана.

Джо кимна.

— Какво ще правя? — попита Рацо.

— Много просто, щом стегнем в Маями, ще отидем право при доктора — обясни Джо.

Рацо тръсна бързо глава и направи гримаса.

— Хъм. Те не могат да направят нищо за краката. Само казват „тц-тц-тц-тц“, и свиват рамене, а после ти вземат десет доларчета и готова работа.

— Ти май все забравяш за това слънце, на което ще се печем утре — каза Джо.

— Аз естествено знам хиляди начини да метна доктора и да не му платя. Но какво общо има това със слънцето? А, сигурно искаш да кажеш, че то лекува?

— Ами да.

След секунда Рацо продължи:

— Добре, само че ако не, това искам да знам, ако не?

— Тогава, тогава може да ти купим… и аз не знам какво.

— Патерици? — подсказа Рацо.

Джо го погледна бързо.

— Ще зависи от тебе, ако искаш.

Другите пътници се връщаха в автобуса.

— А ако не искам, тогава какво? — попита Рацо.

Джо отвори уста, за да му отговори, но видя, че няма какво да му каже.

След още един-два неуспешни опита каза:

— Рацо, тоест Рико. Ъ-ъ, знаеш ли, щом отидем в Маями, смятам да започна работа.

Това не го бе знаел и самият Джо. Нито бе смятал, че ще го каже. Връзката между мислите и думите му беше станала много особена, тъй че това, което той говореше, за него беше също толкова ново, колкото и за слушателя му. Автобусът потегли отново и Джо продължи:

— Трябва да започна работа, защото, нали виждаш, не ме бива за проститутка. Нито пък дори за скитник. Така стоят нещата, аз съм направо една нула. Затова трябва да си намеря някаква работа, ще мета ли, ще мия чинии ли, и аз не знам какво, но да е нещо. Защото ние с тебе искаме там да ни е хубаво, нали? Е, ама няма да ни е хубаво, няма всичко да е само кокосови орехи, и там ще са същите гадории, можеш да бъдеш сигурен. Освен това, честно да ти кажа, хич не ми се спи на плажа. Искам да си имам баня и одеколон в аптечката, нали разбираш? И паста за зъби! И още едни обувки! Защото вече ми се повръща, като ги гледам тия ботуши. Сериозно ти казвам! Ще ги хвърля в морето! Ще видиш. Искам всичко да сменя. И въобще не ме интересува каква работа ще намеря, ако ще да рия конски лайна.

Рацо го наблюдаваше с много сериозно изражение на лицето и през цялото време кимаше.

Джо постави ръка на Рацовото коляно и впери поглед през прозореца към тичащия отвън тъмен пейзаж.

— Въпросът е там, че като работя, ще мога да се грижа и за тебе. Не само за себе си. Нали разбираш?

Мина известно време. Прекосиха една река и отново покрай тях хукнаха черни дървета, с осветени от луната върхове. Накрая Рацо каза:

— Да.

И двамата старателно избягваха погледите си. Наместиха се върху възглавниците и затвориха очи, всеки потънал в някакви свои си мисли.

Джо беше изненадан от това, дето току-що каза на Рацо, от това, дето му обеща да се грижи за него, и дори още по-изненадан съзнаваше, че го е казал сериозно.

И ето го сега с този нов товар на плещите, грижата за друг човек, при това болен, недъгав човек. Само че, странна работа, приятно му беше да си мисли за него. Това беше някакъв особен товар, под който се чувствуваше по-лек, вместо по-тежък, и му беше топло. Седалката му стана изключително удобна и главата му потъна още по-надълбоко във възглавниците. Усещаше се свързан с всичко, до което се докосваше, а когато скоро след това заспа, присъни му се сънят с позлатените хора.

Само че в него имаше една огромна разлика. Те вървяха под акомпанимента на каубойска музика, на някакъв бесен маршов ритъм. Въжето от светлина, с което бяха свързани хората в тяхната обиколка около света, тази нощ беше необикновено бляскаво и ярко, тъй че Джо виждаше съвсем добре лицата на маршируващите. Особено интересно му се стори лицето на един каубой, който хвърляше ласо, направено от същата позлатена материя като въжето, дето свързваше маршируващите. Той се вгледа продължително, много продължително в лицето на каубоя, като се мъчеше да привлече вниманието му; все повече и повече го смущаваше чувството, че то му е познато и изведнъж! В един миг Джо разбра, че лицето на каубоя не е ничие друго, освен неговото собствено.

И той беше в редицата заедно с всички останали.

Така се изненада, като разбра в какво забележително положение се намира, че се събуди. През прозореца нахлуваше хладната, ветровита зора и заливаше всичко със своите цветове.

Рацо също беше буден и очевидно се чувствуваше много зле. Лицето му беше мокро от сълзи и ужасно нещастно.

— Хей, хей, к’во става? — попита Джо.

Рацо го погледна бързо, после извърна очи встрани и каза тихо, едва чуто:

— Напиках се.

— Какво, какво?

— Напиках се! Напиках се! Напиках си панталоните!

— Е, и какво от това? Много важно!

— Целият съм мокър! И седалката ми е мокра.

— Нищо бе, братче, недей да плачеш.

— Най-накрая пътувам за Флорида, а ме боли кракът, боли ме задникът, болят ме гърдите, боли ме сърцето и на всичкото отгоре сега пък се подмокрих.

Джо се разсмя. Той разбираше, че смехът му не е на място, но се чувствуваше чудесно и всичко това му се струваше смешно.

— Цял се разпадам — каза Рацо. — Толкова ли е смешно?

Тогава Джо каза:

— Ти просто си направи една спирка, която не беше предвидена в разписанието.

И двамата се разкискаха, сякаш по-смешна забележка от тая не бяха чували. Смяха се в продължение на няколко километра. Лицето на Рацо посиня, очите му се зачервиха и загледаха диво, той взе да се оплаква, че всичко го боляло от толкова смях, но щом само проявеше признаци на спиране, Джо подхвърляше някаква нова забележка относно нещастията на Рацо, причинени от функциите на отделителната му система, и двамата отново се разсмиваха. Последните три-четири забележки не бяха никак смешни, но и те предизвикаха смях. После Рацо се закашля, взе да се дави и трябваше да се наведе напред, та Джо да го потупа по гърба.

След този пристъп Рацо се почувствува отпаднал и му се доспа. Иначе се беше успокоил, но смехът го изтощи. Джо му каза, че има много празни места и на следващата спирка ще се преместят на суха седалка. Освен това му обеща, че в някое от близките градчета ще слязат да му купят нови панталони. Успя да убеди Рацо, че в края на краищата всичко ще се уреди и когато автобусът спря за закуска близо до Ричмънд, Рацо вече спеше дълбоко. Джо дръпна перденцето на прозореца, за да не му пречи слънцето.

10

След няколко секунди, когато слезе от автобуса, Джо откри с изненада, че особените свойства на зората са се придали и на цялата сутрин. Спомняше си, че е сънувал някакъв прекрасен сън, но не можеше да си го възстанови в подробности. Денят беше почти болезнено хубав, дори въздухът беше наситен с тази красота и той реши, че това е защото вече са вън от Ню Йорк.

В ресторанта си поръча палачинки със сладко от боровинки и кафе, и докато чакаше, изведнъж го връхлетя някакво силно чувство, което погрешно взе за тъга. Чувството го обхвана така яко, че чак му се доповръща. Отиде в мъжката тоалетна, заключи се в една от кабинките и се наведе над чинията. Пъхна пръст в гърлото си, но оттам излезе само въздух. И ненадейно се разплака. Това го изненада. Учуди се отде тия сълзи, след като този ден се чувствуваше толкова добре. Скоро сълзите престанаха. Той се изсекна. После се върна в ресторанта и се залови със закуската си. Палачинките бяха вкусни, но след първата хапка забрави да им се наслаждава. Защото особените свойства на сутринта бяха проникнали и в ресторанта, тъй че докато се хранеше, той си мислеше за деня, вместо за храната, и дори накрая остави половината си кафе недопито.

Ужасно нещо беше тази съботна сутрин. Тя просто беше завзела всичко. Джо имаше чувството, че ако протегне ръка, ще я обхване между пръстите си.

Но защо беше така? Той отиде до края на паркинга и се вгледа в земята — втвърдена кафява кал, покрита с някакви упорити обезцветени бурени, които зимата не бе успяла да унищожи. В далечината се виждаше редица от обикновени, оголени дървета, в които нямаше нищо особено. Небето имаше много мек, син цвят, който не те караше да присвиваш очи, когато го гледаш, а въздухът беше хладен, доста хладен, но не студен, тъй че като го вдъхваш, все едно вдъхваш мекия син цвят на небето и разбираш, че си получил възможно най-доброто от него. Джо постоя там, в края на паркинга, и пак си поплака. Клатеше глава, озадачен от сълзите, които се стичаха по лицето му, изпълнен с мисълта за този изумителен и все пак съвършено обикновен ден, и се чудеше що за тъга го бе връхлетяла.

Работата беше там, че това съвсем не беше тъга, но той не го знаеше.

Изтри лицето си с ръкава на якето и се върна в автобуса.

Рацо все още спеше.

Потеглиха отново в южната сутрин, денят продължаваше да е такъв странен, напрегнат. Във всяко градче, през което минаваха, виждаха все едни и същи съботни неща — хората мъкнеха от бакалниците огромни торби със съботни покупки, децата тичаха, караха велосипеди, пързаляха се на кънки, наслаждаваха се на съботната си свобода, млади жени с навити на ролки коси и начервени устни отиваха към „Улуъртс“ да си купят още разкрасяващи неща, та да се докарат за своите съботни млади мъже, които един по един влизаха и излизаха от всяка бръснарница или стърчаха по тротоарите на всичките тези главни улици, като подрънкваха дребните монети в джобовете си, додето чакаха да им лъснат обувките или да им сложат нови налчета, изпълнени с нетърпение за съботната вечер, която вървеше бавно като часовник, бавно, но те вярваха, знаеха, че ще дойде, усещаха я във въздуха; виждаха се и съботни възрастни жени, които се събираха по две или на цели групички на всеки ъгъл, за да поклопат зъби и да побъбрят за смъртта, докато покрай тях минеше с наперена походка някой старец и ги сащисваше, задето все още е жив.

Всичко това Джо го видя, а в Роли, Северна Каролина, сам с радост се потопи в него.

От един манифактурен магазин близо до автобусната спирка купи нови кадифени панталони за Рацо и евтино яке за себе си, тъмносиньо с бели копчета. Каза си, че го купува, колкото да има какво да носи сега за сега, но въпреки това то му харесваше и той хвърли онова, изцапаното, в една кофа за боклук.

Джо искаше да свали Рацо от автобуса, за да го заведе до тоалетната и да му обуе новите панталони. Но Рацо не се събуждаше. Джо се опита да го разсъни, като му каза, че скоро ще влязат в Южна Каролина и е време да си държат очите широко отворени, за да не пропуснат първото палмово дърво, но Рацо не реагираше. Само отвори очи за миг, но явно не виждаше нищо с тях.

След два часа, в Бенетсвил, докато по-голямата част от пътниците слязоха, за да се поразтъпчат, да пият кафе или да използуват тоалетните, Джо пренесе Рацо на най-задната седалка. Дългите долни гащи също бяха мокри, тъй че свалянето им се оказа трудна работа. Рацо беше безпомощен като бебе. До тоя момент Джо не го беше виждал гол. Десният му крак, мършав и изкривен като старчески бастун, беше покрит от хълбока до коляното с големи черни, зелени и червени петна от многобройните му падания през последните няколко дни. Рацо приличаше на проскубано пиле, което цял живот е яло само най-големите боклуци в птичия двор, затова накрая си е вдигнало чуковете оттам. Тази история бе написана върху тялото му, Джо я разчете добре и с чувството, че тя е свещена. За момент си представи като на филмова лента как самият той увива това голо, деформирано дете в одеяло, взема го на ръце и нани-на, хайде, малко кученце, го люлее в скута си до края на пътуването. Но побърза да прекъсне филма.

Двамата се наместиха на сухата задна седалка и продължиха да пътуват така, изминаха още много и много километри в този съботен ден, който беше бездънен и тайнствен като спомена. Рацо спеше най-дълбокия сън на света. Джо си каза, че този сън ще му подействува добре. Когато пристигнаха в Савана, слънцето вече беше залязло и бе време за вечеря, но Рацо все още спеше.

Джо не слезе от автобуса. Не беше особено гладен. Остана до Рацо и продължи да преживява и да се наслаждава на особения ден, макар вече да бе настъпила нощта.

Между другото си спомни за своето изненадващо признание пред Рацо, че смята да започне работа, да си купи нови обувки, да заживее нормален живот и да си има собствена баня. И знаеше, че всичко това е вярно, че един ден той ще ги има тези неща и ще прекарва истински съботни дни, като този, който бе наблюдавал цял ден през прозореца на автобуса. Може би ще мие съдове или ще подава блюдата в някоя закусвалня. Заедно с него ще работят и други хора, които отначало няма дори да го поглеждат, няма да разберат, че и той е като тях, че фактически е един от тях, но постепенно това ще им стане ясно. Ще забележат, че и той носи нормални обувки, и някак си ще узнаят, че не е хотелски човек, а си има свое жилище със собствена баня. И ще започнат да наминават към него, да му ходят на гости, и той на тях. Без съмнение след време сред тези негови нови приятели ще се появи и някоя жена, не непременно блондинка, нито пък някакъв определен тип жена, просто тя ще носи червило и косата й ще е навита на ролки, както на всички жени, и на нея ще й бъде приятно да има мъж, който да се грижи за нея и който да е такъв добър любовник; а Рацо ще им бъде като дете, те ще го карат да си мие косата поне веднъж в седмицата или пък сами ще му я мият, ако не се чувствува добре. А за да ги получиш всичките тия неща, номерът е да работиш яката и да чакаш да ги получиш, не можеш да седиш и да си повтаряш, не, това никога няма да стане, това никога няма да стане; просто трябва да работиш и да работиш, дори и междувременно да те заболят краката и да ти порасне дълга бяла брада до земята. Той вече си бе поставял веднъж цел в живота, някога, още в Хюстън, когато реши да стане каубой-проститутка и да си търси късмета по Източното крайбрежие. И си постигна целта, стана каубой-проститутка и си потърси късмета. Не го намери, но поне го бе търсил и това бе важното. Може би и сега, и този път нямаше да намери за себе си обикновен живот, но щеше да го търси, дявол да го вземе, щеше да го търси упорито, твърдоглаво, до последния си земен ден. Дойде му наум, че сега мисли без помощта на огледало и се запита дали това не е постижение.

Тази нощ проспа останалите спирки. Чу, че някакъв шофьор каза „Джаксънвил“, а после някакъв съвсем друг шофьор съобщи „Дейтона“, но всичко това го чу в полусън. Спеше доста дълбоко, като се има предвид, че се намираше в автобус. От тая нощ си спомняше единствено извикването на имената на тези два града и все пак не остана изненадан от това, което намери, когато се събуди на сутринта.

Тялото на Рацо беше като захвърлено, той почти се бе изхлузил от седалката, гърбът му бе наклонен под невъзможен ъгъл, главата клюмаше настрани така, сякаш вратът беше счупен, ръцете стърчаха като ненужни пръчки, широко разтворените очи не виждаха нищо. Очевидно от него си беше отишло най-важното.

Рацо беше мъртъв.

11

А денят беше хубав, със синьо небе и накъдето се обърнеш — разлюлени палмови дървета също както в проспектите на Рацо и във „Флорида и Карибският басейн“.

Но да върви всичко по дяволите.

Сега трябваше най-напред да го погребе, несъмнено скъпа процедура. Джо извади парите и преброи четиридесет и осем долара и няколко дребни монети. Тая работа сигурно щеше да струва някаква фантастична сума, но щом си предлагаш помощта на хората, трябва да се погрижиш и за телата им, когато умрат.

Все му се струваше, че не разсъждава, както трябва. Мислеше си, че би следвало да е разстроен, може би дори да вика истерично: „помощ, помощ, моят приятел умря и аз останах съвсем сам.“ Но не се чувствуваше разстроен. Просто не се чувствуваше, и толкоз.

Сякаш бе знаел, че ще стане така. Някой (кой? Рацо?) му го бе нашепвал през последните два-три дни, нашепвал му го бе на някакъв език на смъртта, който можеш да разбереш едва впоследствие. Някак си научаваш вестта, но не знаеш, че знаеш, докато не се случи.

И ето сега то се случи.

Трябваше да се уреди погребението, той трябваше да уговори всичко с някое погребално бюро, което щеше да свърши цялата работа, както следва, но за малко пари и на кредит.

Не. Най-напред трябваше да свали тялото от автобуса и после… после те ще…

Кои те?

Хората от автобуса?

Хората от автобуса ще го насочат към някое погребално бюро и после той ще се спазари да погребат Рацо на изплащане. (Рацо?) Да го погребат? Ама наистина ли е мъртъв? Да, Рацо е мъртъв, наистина е мъртъв. Ето го там, мъртъв. След това ще си намери работа. И ще се задържи на нея. Въпросът беше да се задържи. Постепенно ще събере достатъчно пари, за да сложи плоча на гроба, нищо особено, просто плоча, на която ще е написано името му: Рико. Не Рацо. Сам той не знаеше как точно се пише Рицо, но щеше да намери някой, който да му покаже. Името трябваше да се напише правилно върху надгробната плоча, та когато минават оттам хора, да казват: „О, я вижте кой е погребан там, Рико Рицо.“

Кой щеше да мине оттам и да каже това?

Няма значение.

Все щеше да намери някой, който да знае как се пише.

Това не беше най-важното. Най-важното беше какво да направи първо: да каже на някого.

Очевидно тук главният бе шофьорът.

Джо се надигна и тръгна по пътеката, застана до шофьора, подпря се на коляно и се вторачи в Съншайн Паркуей: имаше същата гледка като шофьора. След минута-две шофьорът го забеляза.

— Какво има? — попита той.

Джо каза:

— Моят приятел умря на задната седалка, обаче не знам как се пише името му.

— Какво направи твоят приятел на задната седалка?

— Умря — повтори Джо. — Умря, и толкоз.

— Това да не е някакъв…?

Шофьорът погледна Джо, после извъртя очи отново към пътя. Надзърна в огледалото за обратно виждане и тогава намали скоростта, насочи автобуса към най-дясната лента на шосето и там спря. Скочи от мястото си и тръгна след Джо към дъното на автобуса, като каза със своя служебен глас на шофьор:

— Спокойно, народе, няма нищо. След час сме в Маями.

Пътниците разбраха, че има нещо. Много от тях проточиха шии, за да погледнат каква е аварията, но не видяха нищо. Онези, които седяха наблизо, можеха да видят нещо, но не искаха да ги хванат, че любопитствуват.

Шофьорът погледна Рацо и кимна на Джо. Понечи да си свали шапката, но се отказа.

— Роднина ли ти е? — попита той Джо.

Джо кимна.

Тогава шофьорът каза:

— Искаш ли да му затвориш очите?

— Да ги затворя ли?

— Просто се пресегни и ги затвори. Нищо повече.

Джо затвори очите на Рацо.

— Е — въздъхна шофьорът неловко, — ще трябва да караме, няма как. Нищо друго не можем да направим.

— Да — съгласи се Джо.

Шофьорът направи ново съобщение на пътниците.

— Само му е станало малко лошо, нищо сериозно. Пристигаме в Маями след — той погледна часовника си — четиридесет минути.

Джо прехвърли наум плановете си, после пак, после трети път, докато накрая се увери, че е извършил всичко, което е трябвало да извърши до този момент. Тогава направи нещо, което винаги бе искал да направи, още от самото начало, от онази първата нощ, когато се запозна с Рацо в „Евъретс“ на Бродуей: прегърна го с една ръка, за да го подържи малко, поне докато изминат тези няколко последни километри. Знаеше, че Рацо няма нужда от тази утеха. Но той самият имаше. Защото, естествено, сега вече се страхуваше, страхуваше се до смърт.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.